Справа № 344/22974/23 
Провадження № 22-ц/4808/657/25 
Головуючий у 1 інстанції Бородовський С. О. 
Суддя-доповідач Пнівчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 травня 2025 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої                 Пнівчук О.В.
суддів:                         Бойчука І.В., Томин О.О.
з участю секретаря        Струтинської Д.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2  на рішення Івано-Франківського міського суду від 28 лютого 2025 року,  вскладі судді Бородовського С.О., у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про встановлення факту окремого проживання,
в с т а н о в и в :
       У грудні 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла представник ОСОБА_2 , звернулась до суду із заявою про встановлення факту окремого проживання, з ОСОБА_3 у період із 15 березня 2013 року до моменту офіційного розірвання шлюбу 15 січня 2014 року.
В обґрунтування вимог заяви зазначила, що 02 червня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Чортківського районного управління юстиції Тернопільської області зареєстровано шлюб між нею та ОСОБА_3 . 
У зазначеному шлюбі заявниця прожила із ОСОБА_3 до 15 березня 2013 року, після чого вони розійшлись, та вона переїхала проживати у м. Івано-Франківськ до ОСОБА_4 , де з 16 березня 2013 року проживала із ним та проживає по сьогоднішній день.
Рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 15 січня 2014 року, шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 розірвано.
Однак, у період із 16 березня 2013 року заявниця проживала із іншим чоловіком ОСОБА_4 з яким існували усталені відносини, які притаманні подружжю без реєстрації шлюбу, зокрема факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, разом проводили відпочинок, мали взаємні права та обов`язки.
Із відмітки паспорта громадянина України ОСОБА_1 , остання офіційно зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 починаючи із 03 вересня 2014 року, де проживала із іншим чоловіком ОСОБА_4 . Дана обставина підтверджується показами свідків та фотографіями, що свідчить про спільне проведення часу, проживання та ведення спільного господарства з ОСОБА_4 .

Встановлення вказаного факту необхідно для реалізації ОСОБА_1 положень ст. 74 СК України.
Рішенням Івано-Франківського міського суду від 28 лютого 2025 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту окремого проживання із ОСОБА_3 у період з 15 березня 2013 року по 15 січня 2014 року відмовлено.
Рішення обґрунтоване тим, що не може бути припинено правовідношення зі шлюбу заявниці та ОСОБА_3 у формі заяви про встановлення факту. Не залежно від заяви ОСОБА_3 про незаперечення заяви ОСОБА_1 її спрямовано проти ухваленого судового рішення, встановленого законом принципу обов`язковості та остаточності судового рішення, неможливості перегляду судового рішення, що набрало законної сили та розірвання шлюбу сторін саме з часу набрання судовим рішенням законної сили.
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Білик Л.С., подала апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким заяву задовольнити.
Вважає, що суд дійшов помилкового висновку, що встановлення факту окремого проживання є тотожнім припиненню правовідношення зі шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Зазначає, що рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 15 січня 2014 року у справі №333/8780/13-ц розірвано шлюб ОСОБА_1 із ОСОБА_3 .
Розірвання шлюбу регулюється ст.ст. 104-118 СК України. Наслідком розірвання шлюбу є втрата статусу подружжя, тобто припинення прав та чоловіка дружини.
Натомість, згідно ч. 1 ст. 119 СК України, встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов`язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов?язків, які встановлені шлюбним договором.
3 аналізу наведених положень сімейного законодавства, можна стверджувати, що інститут окремого проживання не є тотожнім розірванню шлюбу, оскільки ці дві дії тягнуть за собою інші правові наслідки, та за своєю природою є різними.
Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану (ч.1 ст. 21 Сімейного кодексу України).
Згідно ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які а) спільно проживають, б) пов?язані спільним побутом, в)мають взаємні права та обов?язки.
Подружжя вважається сім?єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв?язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.
Отже, будь-яке подружжя є сім`єю, однак не кожна сім`я - подружжям, оскільки для виникнення шлюбу, сім`я (чоловік і дружина) повинна зареєструвати у встановленому порядку свої відносини.
Для того, аби мала місце сім`я, необхідний складний юридичний факт, який складається одразу зі кількох компонентів, а не тільки спільного проживання: мають також існувати спільний побут та взаємні права та обов`язки.
Закон, що регулює сімейні відносини, послідовний та узгоджений: окреме проживання чоловіка та дружини не тягне за собою припинення прав та обов`язків подружжя, і цей припис втілений одразу і в ч.2 ст.3 СК України, і в ч. 1 ст. 119 СК України.
Встановлення юридичного факту окремого проживання ОСОБА_1 із ОСОБА_3 у період із 15 березня 2013 року до 15 січня 2014 року ніяким чином не спрямовано проти ухваленого судового рішення Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 15 січня 2014 року як і не порушує встановленого законом принципу обов`язковості та остаточності судового рішення, неможливості перегляду судового рішення, що набрало законної сили.
Таким чином, у рішенні Івано-Франківського міського суду від 28 лютого 2025 року було допущено неправильне застосування норм матеріального права, закріплених у ч.2 ст.3 і в ч. 1 ст. 119 СК України, що є самостійною підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, згідно п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК України.
Представник апелянтки зазначила, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції наводить практику, яка не релевантна у даній справі.
Дана справа не стосується питання поділу майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , також в ній не піднято питання про встановлення режиму окремого проживання, наслідком якого є спеціальний режим нажитого майна подружжя, який пов`язаний з тим, що таке майно не вважатиметься набутим у шлюбі (п.1 ч.2 ст. 120 Сімейного кодексу України).
Провадження у даній справі відкрито за заявою про встановлення факту окремого проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які не мають спору з будь-якого правового питання, яке таким чином намагаються вирішити.
Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу зацікавлені особи не скористалися.
У судовому засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 - адвокат Білик Л.С. у режимі відеоконференцзв`язку підтримала доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.
Представник заінтересованої особи ОСОБА_4 - ОСОБА_7 доводи апеляційної скарги заперечив.
Заінтересована особа ОСОБА_3 у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, що відповідно до положень ч.2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у його відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_2 , представника ОСОБА_4 - Тугая І.В., дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.
Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Постановлене судом рішення зазначеним вимогам не відповідає.
Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення (пункт 5 частини другої статті 293 ЦПК України).
Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у ч. 1 ст. 315 ЦПК України, однак не є вичерпним.
Частинами 1, 2 статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов:
- згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку їх встановлення;
- заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;
- встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням будь-якого спору про право.
У порядку окремого провадження розглядаються, зокрема, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, але тільки якщо вони не пов`язані з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право і якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.
У справі, яка переглядається, заявник ОСОБА_1 просить установити факт окремого проживання, з ОСОБА_3 у період із 15 березня 2013 року до моменту офіційного розірвання шлюбу 15 січня 2014 року. У заяві зазначила, що встановлення даного факту необхідно для реалізації нею положень ст. 74 СК України.
Так, положеннями ст. 74 СК України передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.
На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Із копії позовної заяви долученої представником ОСОБА_4 - Тугая І.М. встановлено, що у провадженні Івано-Франківського міського суду перебуває справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 16 березня 2013 року до моменту офіційного укладення шлюбу, визнання майна придбаного за час спільного проживання осіб сумісною власністю та його поділ.
Таким чином, встановлення факту окремого проживання, з ОСОБА_3 у період із 15 березня 2013 року до моменту офіційного розірвання шлюбу 15 січня 2014 року, необхідно заявниці для використання у спорі із ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна придбаного за час спільного проживання осіб сумісною власністю та його поділ.
Разом з тим, інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право.
Отже, факт, про встановлення якого просить ОСОБА_1 , не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав та інтересів заявника та заінтересованих осіб.
Суд першої інстанції, виходив із відсутності підстав для задоволення заяви про встановлення юридичного факту, однак не звернув уваги на те, що подана заява про встановлення факту, що має юридичне значення, не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, оскільки за встановлених у цій справі обставин існує спір про право, який може вирішуватись у межах спору про визнання майна придбаного під час спільного проживання осіб, спільною сумісною власністю та його поділ за загальним правилом у позовному провадженні.
Частиною шостою статті 294 ЦПК України встановлено, що якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.
Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.
За установлених у цій справі конкретних обставин факт окремого проживання не може бути встановлений за правилами окремого провадження, у зв`язку із чим заяву ОСОБА_1 слід залишити без розгляду.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду скасувати, а заяву ОСОБА_1 про встановлення факту окремого проживання, залишити без розгляду. 
Керуючись ст. ст. 374, 377, 381- 384, 389 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 - задовольнити частково.
Рішення Івано-Франківського міського суду від 28 лютого 2025 року скасувати. Заяву  ОСОБА_1 , заінтересовані особи  ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4  про встановлення факту окремого проживання- залишити без розгляду.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 20 травня 2025 року.

Головуюча                                                        О.В. Пнівчук
Судді:                                                                І.В. Бойчук
                                                               О.О. Томин