Ухвала
Іменем України
 
20 травня 2025 року
м. Київ
 
справа № 947/11490/24
провадження № 61-5630ск25  
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощоков Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2024 року у складі судді: Калініченко Л. В., та постанову Одеського апеляційного суду від 01 квітня 2025 року у складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Сєвєрової Є. С., Погорєлової С. О., у справі за позовом ОСОБА_1 до держави Російська Федерація про відшкодування моральної шкоди,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до держави РФ про відшкодування моральної шкоди у розмірі 200 000 Євро.
 
Позовна заява мотивована тим, що на початку збройної агресії РФ проти України та всіх її громадян, позивачка мешкала разом зі своєю донькою у місті Одесі. Позивачка вже тривалий час перебувала у розлученні з колишнім чоловіком, самостійно виховувала дитину та не отримувала жодної допомоги від третіх осіб, бо не має рідних в м. Одесі, та проживала лише з донькою. 
 
Позивачка до 24 лютого 2022 року постійно працювала, самостійно заробляла гроші на власне життя та життя своєї доньки, була працевлаштована та працювала в АБ «Південний». Позивач самостійно змогла купити собі квартиру у новобудові біля власної роботи, її донька ходила у престижну приватну школу «Просвіта» та займалась у вільний час у комп`ютерній академії «ШАГ», мала купу друзів та власне спілкування. ОСОБА_1 та її донька мріяли, будували плани та не хотіли кардинально змінювати власне життя, окрім як особистого розвитку та благополуччя їх родини. Однак, починаючи з 24 лютого 2022 року, початку збройної агресії відповідача проти України, позивач разом з неповнолітньою дочкою була вимушена у зв`язку з російською агресією покинути свою домівку, залишити усі власні речі та виїхати з району ведення воєнних (бойових) дій, турбуючись за власне життя.
 
Позивачка вказувала про те, що внаслідок незаконних дій відповідача, їй було завдано моральної шкоди, яка полягає у наступних обставинах: через противоправні дії відповідача у позивача змінилося побутове життя; позивач та її неповнолітня донька були вимушені виїхати зі власної домівки та мешкати не в себе в дома; позивач була позбавлена спілкування з друзями, колегами по роботі; позивач була вимушена перебудовувати власне життя на інший рівень у незнайомих іноземних країнах; позивач була вимушена шукати себе в іншій країні; позивач була фактично звільнена з її улюбленого місця роботи, де вона працювала чимало років та будувала власну кар`єру; позивач була вимушена витрачати власні гроші у більшій кількості ніж вона звикла витрачати в Україні; позивач й досі страждає від всього, що віддаляє її від України; дитина позивачки була вимушена змінити школу, друзів, навчатися тричі більше, щоб піти до іноземної школи.
 
У зв`язку з чим, позивачка оцінює завдану їй моральну шкоду, яка була спричинена відповідачем та може компенсувати її моральні страждання, у розмірі 200 000,00 Євро, яку просить стягнути з відповідача разом з судовими витратами.
 
Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2024 року:
позов ОСОБА_1 задоволено частково;
стягнуто з держави Російська Федерація на користь ОСОБА_1 у відшкодування завданої моральної шкоди 200 000 грн;
у задоволенні позову ОСОБА_1 в іншій частині вимог про відшкодування моральної шкоди відмовлено;
вирішено питання про розподіл судових витрат. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що 
при частковому задоволенні позову, суд першої інстанції виходив того, що: позивач зазнала моральної шкоди, яка полягає у триваючих душевних стражданнях, що викликані позбавленням її на отримання постійного доходу з постійного місця праці у АБ «Південний» за наслідком дій відповідача зі збройної агресії проти України, що призвело до зміни звичного ритму життя та налагодженого побуту, пристосуванням до нових життєвих умов та відновленням прийнятного для себе рівня життя, пошуком додаткових фінансів, перебуванням у пригніченому стані, зниженням життєвого тонусу і погіршення загального самопочуття, ризиком для її життя та здоров`я внаслідок обстрілів та постійних повітряних тривог, ракетних обстрілів;
суд вказав, що порушивши основоположні права і свободи позивачки, Російська Федерація завдала позивачці моральних страждань;
позивачем не надано суду доказів щодо завдання шкоди її майну внаслідок обстрілів м. Одеси, доказів вимушеного виїзду з місця постійного проживання через бойові дії чи погіршення в результаті цього її стану здоров`я;
додатково визначаючи розмір моральної шкоди до відшкодування, приймаючи що завдана моральна шкода пов`язана з порушенням прав позивача на працю, а саме внаслідок призупинення трудового контракту з підстав ведених роботодавцем заходів через військову агресію Російської Федерації проти України починаючи з квітня 2022 року, однак приймаючи відсутність доказів на підтвердження розміру заробітної плати позивачки в АБ «Південний», суд першої інстанції урахував встановлені законодавцем середні розміри заробітної плати за період з квітня 2022 року по день звернення позивачки до суду - квітень 2024 року;
надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; приймаючи до уваги встановлення завдання відповідачем моральної шкоди позивачу, враховуючи обставини справи, характер та обсяг страждань, яких зазнала позивачка, характер порушень основоположних конституційних прав позивачки, характер немайнових втрат, зокрема, тяжкість вимушених змін у її житті, час та зусилля, необхідні для можливості відновлення попереднього стану; виходячи із засад виваженості, розумності, справедливості, суд першої інстанції виснував, що наявні підстави для відшкодування завданої позивачу моральної шкоди у достатньому та необхідному розмірі 200 000,00 грн, який є співмірним, розумним та справедливим, за наслідком чого вимоги позивача є частково обґрунтованими, а позов підлягає частковому задоволенню;
при цьому судом враховано, що у відповідності до частини першої статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 01 квітня 2025 року:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення;
заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2024 року залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
загальновідомо, що російська федерація, яка здійснює збройну агресію проти України, зухвало відкидає визнання будь-якої відповідальності за свою протиправну діяльність в Україні. 02 березня 2022 року збройну агресію російської федерації проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від російської федерації негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей. 27 квітня 2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія російської федерації проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни. 14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами російської федерації та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої постановою Верховної Ради України № 2188-IX). Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН. Звернення позивача до українського суду слід вважати єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права. Подібні правові висновки зроблено у постановах Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 428/11673/19 (провадження № 61-8291св21), від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20-ц (провадження № 61-15925св21) від 12 жовтня 2022 року у справі № 463/14365/21 (провадження № 61-4498св22), від 12 жовтня 2022 року у справі № 463/14366/21 (провадження № 61-3713св22);
апеляційний суд вказав, що якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). За своєю суттю зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації (коли розмір компенсації не визначений законом). Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду, в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)). Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди; 
також суд апеляційної інстанції виходив з того, що під час визначення компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21));
при залишенні без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виснував, що становивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, розв`язання і ведення агресивної війни позивачка зазнала моральних переживань, душевних страждань, які виразилися у втраті душевного спокою, постійному відчутті невпевненості і незахищеності, побоюванні за безпеку, порушенні нормальних життєвих зв`язків, необхідності докладання додаткових зусиль для організації її життя. Урахувавши встановлені у цій справі обставини, зокрема, триваючий характер порушень прав та законних інтересів ОСОБА_1 , характер вимушених змін у її житті - виїзд та тривале проживання за межами України зі зміною країн перебування, втрату постійної роботи на території України, глибину душевних страждань через збройну агресію російської федерації проти України, які вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя та життя її неповнолітньої дитини, а також те, що позивачка не надала доказів щодо завдання шкоди її майну внаслідок обстрілів м. Одеси, доказів вимушеного виїзду з місця постійного проживання через бойові дії чи погіршення в результаті цього її стану здоров`я, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що достатньою сатисфакцією для позивачки є стягнення з держави-агресора моральної шкоди у розмірі 200 000,00 грн, що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості.
 
30 квітня 2025 року ОСОБА_1 через підсистему Електронний суд подала до Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 01 квітня 2025 року, у якій просить змінити рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції, шляхом задоволення позовних вимог у повному обсязі.
 
Підставою касаційного оскарження судових рішень  ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц; від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц; від 31 липня 2024 року у справі № 686/14579/23; від 20 червня 2024 року у справі № 216/5657/22; від 06 березня 2025 року у справі № 216/5160/22. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що:
суди не врахували та не застосували висновки Верховного Суду, викладені у вищевказаних постановах про те, що: розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин; компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства; внаслідок збройної агресії російської федерації проти України, розв`язання і ведення агресивної війни позивач зазнав моральних переживань, душевних страждань, які виразилися у втраті душевного спокою, постійному відчутті невпевненості і незахищеності, побоюванні за безпеку, порушенні нормальних життєвих зв`язків, необхідності докладання додаткових зусиль для організації його життя й безпеки; норми, які стосуються відшкодування майнової шкоди та компенсації моральної шкоди, неорієнтовані законодавцем на їх застосування для компенсації втрат внаслідок агресії, воєнних дій або воєнного стану; можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи; вирішуючи питання щодо розміру компенсації за спричинену позивачу матеріальну та моральну шкоду, суд врахував розмір задоволених вимог заявників по аналогічних спорах, що розглядалися Європейським судом з прав людини;
у справі № 216/5160/22 суд за вимогами, які ґрунтувались на «не прямих доказах» стягнув з росії 1 200 000,00 гривень, а в цій справі № 947/11490/24, де позивач, як матір, яка виховує неповнолітню дитину, яка втратила роботу, можливість мирного користування належним їй майном, втратою нормальних стосунків та зв`язків, чомусь, на думку суду, отримала моральну шкоду у розмірі 200 000,00 грн. Указана неоднозначна та вибіркова судова практика явно не формує довіру до правосуддя;
позивач категорично не згодна з сумою морального відшкодування, яке було стягнуто з відповідача на її користь. На її думку, вона повністю виконала вимоги частини п`ятої статті 177 ЦПК України, що надавало змогу суду з процесуальної точки зору задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Адже позивач в результаті дій відповідача отримала моральну шкоду, що було встановлено судами попередніх інстанцій. Моральна шкода позивача - це беззаперечне хвилювання за її власне життя, це фактичне знищення нормальних життєвих зв`язків, життєвого оточення та спокою, що завжди сприймається будь-якою людиною як значна душевна травма. Це психологічне хвилювання, через що виникло значне погіршення здоров`я та внутрішнього емоційного фону позивача. Перебування у стані постійного стресу та нервозності, внаслідок збройної агресії російської федерації - є фактом істотного порушення конституційних прав позивача, через умисний характер дій російської федерації, через що, тобто виниклу ситуацію, виникла й моральна шкода, яка на думку позивача повинна бути відшкодована за рахунок відповідача повністю, а не частково;
Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти Російської Федерації» зазначив, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом. Тобто, розмір моральної шкоди, який зазначений позивачем з урахуванням характеру і обсягу завданих моральних страждань, істотного порушення конституційних прав є для суду беззаперечною обставиною, в силу того факту, що військова агресія відповідача є загальновідомою обставиною. Як суди попередніх інстанцій дослідивши наявні докази у справі дійшли до висновку, що позивачу нанесено моральну шкоду на 200 000 грн при заявленому 200 000 євро стає незрозумілим;
іноземні документи долучені позивачем лише для того, щоб підтвердити факт перебування в іноземних країнах після початку збройної агресії росії проти України. Ці документи не містять іншої інформації, яка відноситься до предмету доказування в цій справі, окрім тієї, що зазначена позивачем - ім`я, прізвище, дату народження та дату видачі після початку війни. Разом закордонний паспорт та долучені іноземні документи, навіть без їх перекладу, свідчать про перебування Позивачки поза межами Україна після 24 лютого 2022 року та є достатніми доказами для підтвердження цієї обставини; 
позивачка, обґрунтовуючи розмір нанесеної їй моральної шкоди акцентувала увагу суду, що в силу статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод до особи застосовується положення про право мирно володіти своїм майном. Ситуація в Україні, ніяк не схожа з мирним володінням своїм майном, як закріплено в Конвенції, завдяки винним діям відповідача у цій справі, що за фактом не потребує доказування нанесення будь-якої шкоди майну позивача, достатньо лише сама ця обставина, що позивач не має можливості мирно володіти своїм майном;
позивач акцентує увагу суду касаційної інстанції, що нанесена їй моральна шкода не обмежена лише з порушенням її права на працю, а як вже зазначалось стосується ще й порушення її права власності, вимушеного переїзду, неможливості мирно жити в Україні. Тим паче тим фактом, що «внаслідок експропріації рф природних ресурсів Українського народу під час незаконної збройної агресії проти України» у неї також виникла моральна шкода;
позовні вимоги заявлені позивачем з урахуванням того факту, що було також зазначено еквівалент іноземної валюти у гривні - не протирічить діючому законодавству України;
суди, діючи в режимі надмірного формалізму, дійшли до висновків, які не відповідають обставинам справи;
позивачем в силу приписів статей 81, 82, 177 ЦПК України належним та допустим способом доведено вину відповідача, розмір моральної шкоди та причинний зв`язок між першим та другим;
позивачу не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку вона понесла, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом.
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.
 
Суди встановили, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянка України, документована паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 .
 
ОСОБА_1 має зареєстроване місце проживання у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві власності на підставі довідки про виплату паю СТ «Будова-Омега» від 05 серпня 2019 року за № 24;
 
ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який 12 березня 2013 року був розірваний, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу від 22 березня 2013 року. 
 
У ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є спільна неповнолітня дитина - донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 
Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданої Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , тобто за місцем зареєстрованого проживання матері - ОСОБА_1 .
 
Заочним рішенням Малиновського районного суду у місті Одесі від 02 грудня 2015 року у справі № 521/12237/15-ц надано дозвіл ОСОБА_3 на короткочасний виїзд (не більше чотирнадцяти календарних днів) з України до Республіки Молдова в гості в термін з моменту набрання чинності рішення суду по 12 грудня 2018 рік у супроводі матері - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без згоди та супроводу її батька - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Дозволено оформити паспорт для виїзду за кордон або інший проїзний документ дитини громадянки України ОСОБА_1 на ім`я малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без нотаріально посвідченого на це клопотання її батька - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
 
30 червня 2019 року позивачкою було укладено договір № 131015371 з ТОВ «Мала комп`ютерна академія ШАГ Одеса» про навчання ОСОБА_3 у відповідності до програми та навчального плану «Малої комп`ютерної академії ШАГ», терміном навчання 5 років.
 
ОСОБА_1 починаючи з 22 грудня 2014 року працювала у АБ «Південний».
 
Відповідно до витягу з наказу з особового складу АБ «Південний» від 06 квітня 2022 року за № 202-к «Про призупинення дії трудових договорів» відповідно до статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у зв`язку з військовою агресією проти України, запровадженням Національним банком України обмежень у діяльності банківської системи під час воєнного стану, суттєвим зменшенням обсягу операцій клієнтів, призупиненням більшості проектів розвитку та окремих бізнес-процесів, обмеженням виконання окремих функцій в банку, припиненням та обмеженням роботи окремих підрозділів банку, тимчасовою зміною місця проживання (перебування) працівників, що разом виключає можливість надання роботи окремим працівникам, а також в деяких випадках можливість її виконання, призупинено з 07 квітня 2022 року дію трудового договору з наступним працівником АБ «Південний» - ОСОБА_1 , начальником відділу секретаріату апарату Голови Правління.
 
10 червня 2022 року АБ «Південний» видано наказ №534-к про звільнення ОСОБА_1 з роботи 16 червня 2022 року за угодою сторін на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України.
 
В ЦК України міститься незначна кількість випадків, за яких законодавець урегулював ті чи інші цивільні відносини дотичні до воєнних дій або воєнного стану. Наприклад:
оголошення фізичної особи померлою (стаття 46 ЦК України);
зупинення перебігу позовної давності якщо позивач або відповідач перебуває у складі Збройних Сил України або в інших створених відповідно до закону військових формуваннях, що переведені на воєнний стан (пункт 4 частини першої статті 263 ЦК України);
не вважаються примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншими рішеннями суду, а також робота чи служба відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан (абз. 2 частини 3 статті 312 ЦК України);
в умовах воєнного або надзвичайного стану майно може бути примусово відчужене у власника з наступним повним відшкодуванням його вартості (частина 2 статті 353 ЦК України (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2024 року у справі № 216/5657/22 (провадження № 61-8556св23)).
 
Звісно, що норми, які стосуються компенсації моральної шкоди, неорієнтовані законодавцем на їх застосування для компенсації втрат внаслідок агресії, воєнних дій або воєнного стану (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2024 року у справі № 216/5657/22 (провадження № 61-8556св23)).
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
 
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
 
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
 
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).
 
Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року в справі № 279/1834/22 (провадження № 61-1382сво23)).
 
По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. 
 
Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути:
(1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди;
(2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)).
 
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. 
 
У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).
 
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).
 
Змагальність сторін є однією з основних засада (принципів) цивільного судочинства (пункт 4 частини третьої статті 2 ЦПК України).
 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України).
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
Касаційний суд вже підкреслював, що в українській судовій практиці не застосовуються певні таблиці для визначення розміру грошової компенсації моральної шкоди. Тому при визначенні грошової компенсації моральної шкоди слід враховувати те, що:
            дійсно внаслідок військової агресії рф проти України особа може зазнавати (зазнала) моральної шкоди;
законодавець в статті 23 ЦК передбачив відкритий перелік обставин, які враховуються судом при визначенні розміру грошової компенсації (характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування; інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості);
розмір грошової компенсації моральної шкоди завданій особі внаслідок військової агресії рф проти України може відрізнятися, залежно від того, на які обставини завдання моральної шкоди посилається позивач та які обставини враховані судом при визначенні розміру грошової компенсації моральної шкоди;
такими обставинами може бути, зокрема: смерть близьких осіб, каліцтво особи чи близьких осіб; місце проживання особи (різняться відчуття осіб, що проживають на території проведення бойових дій чи осіб далеко від цієї території); пошкодження або знищення рухомого майна; права які порушені внаслідок військової агресії рф проти України тощо (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2024 року у справі № 216/5657/22 (провадження № 61-8556св23), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 липня 2024 року в справі № 214/9094/19 (провадження № 61-361св24), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2025 року в справі № 216/5160/22 (провадження № 61-866св24)).
 
Касаційний цивільний суд вже звертав увагу, що принцип заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius) відомий ще з часів римського права та існував у зв`язку із іншим правилом - tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення). Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення. 
Тобто, особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2023 року у справі № 179/363/21 (провадження № 61-4060св23), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року в справі № 757/42885/19-ц (провадження № 61-9060св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року в справі № 336/6023/20 (провадження № 61-11523сво23), пункт 83 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2024 року в справі № 756/11081/20 (провадження № 14-25цс24)).
 
Зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (стаття 524 ЦК України).
 
Касаційний суд вже зазначав, що тлумачення частини другої статті 524 ЦК України свідчить, що учасники цивільного обороту можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті в договорі. Підстав для допустимості визначення відшкодування (компенсації) шкоди в іноземній валюті, окрім випадків якщо зокрема, її викрадено, чинний ЦК не містить (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2024 року у справі № 216/5657/22 (провадження № 61-8556св23))
 
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
 
Суди встановили, що: 14 квітня 2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами російської федерації та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої постановою Верховної Ради України № 2188-IX); унаслідок збройної агресії російської федерації проти України, розв`язання і ведення агресивної війни позивачка зазнала моральних переживань, душевних страждань, які виразилися у втраті душевного спокою, постійному відчутті невпевненості і незахищеності, побоюванні за безпеку, порушенні нормальних життєвих зв`язків, необхідності докладання додаткових зусиль для організації її життя;
ураховуючи триваючий характер порушень прав та законних інтересів ОСОБА_1 , характер вимушених змін у її житті - виїзд та тривале проживання за межами України зі зміною країн перебування, втрату постійної роботи на території України, глибину душевних страждань через збройну агресію російської федерації проти України, які вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя та життя її неповнолітньої дитини, а також те, що позивачка не надала доказів щодо завдання шкоди її майну внаслідок обстрілів м. Одеси, доказів вимушеного виїзду з місця постійного проживання через бойові дії чи погіршення в результаті цього її стану здоров`я, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що достатньою компенсацією для позивачки є стягнення з держави-агресора моральної шкоди у розмірі 200 000,00 грн, що відповідає засадам розумності та справедливості.
 
За таких обставин, суди зробили обґрунтований висновок про стягнення з відповідача на користь позивачки компенсації моральної шкоди у розмірі 200 000,00 грн.
 
Посилання у касаційній скарзі ОСОБА_1 на висновки, викладені у постановах Верховного Суду: від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц; від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц; від 31 липня 2024 року у справі № 686/14579/23; від 20 червня 2024 року у справі № 216/5657/22; від 06 березня 2025 року у справі № 216/5160/22 необґрунтовані, оскільки не свідчить про те, що апеляційний суд застосував норму права без урахування указаних висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. 
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої постанови апеляційного суду свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Київського районного суду м. Одеси від 17 вересня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 01 квітня 2025 року у справі  за позовом ОСОБА_1 до держави Російська Федерація про відшкодування моральної шкоди.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                          В. І. Крат
                                                                                                                                                                                                                                                          І. О. Дундар 
 
                                                                                                    Є. В. Краснощоков