ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
21 травня 2025 року
м. Київ
 
справа № 711/744/23
провадження № 61-5411св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ; 
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватний виконавець виконавчого округу Черкаської області Плесюк Олексій Степанович, державне підприємство «СЕТАМ», приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєва Інна Юріївна;
третя особа - ОСОБА_4 ;
 
розглянув у порядкуспрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на постанову Черкаського апеляційного суду від 12 березня 2024 року у складі колегії суддів: Сіренка Ю. В., Гончар Н. І., Фетісової Т. Л., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.           Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Плесюка О. С. (далі - приватний виконавець Плесюк О. С.), державного підприємства «СЕТАМ» (далі - ДП «СЕТАМ»), приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєвої І. Ю. (далі - приватний нотаріус Алєксєєва І. Ю.), третя особа - ОСОБА_4 , про визнання недійсними електронних торгів, акта про проведені електронні торги, свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, скасування державної реєстрації права власності, визнання квартири спільним майном подружжя, визнання права власності на частину квартири.
 
Позовна заява  ОСОБА_1 мотивована тим, що з 07 березня 1987 року по 07 грудня 1994 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем  ОСОБА_2 .
 
Рішенням виконавчого комітету Придніпровської ради народних депутатів міста Черкаси від 11 вересня 1990 року № 231  ОСОБА_2 був прийнятий у члени обслуговуючого кооперативу «Житлово-будівельний кооператив № 92» (далі - ОК «ЖБК № 92) та йому було видано ордер серія А № 015659 на однокімнатну квартиру    АДРЕСА_1 , на склад сім`ї з трьох осіб: ОСОБА_2 ,  ОСОБА_1 та їх дочка ОСОБА_5 .
 
В період з 1990 по 1992 роки вони за спільні кошти виплатили пай в повному обсязі та за  ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на вищевказану квартиру.
 
Спору щодо поділу спільного сумісного майна між позивачкою та ОСОБА_2 не було і вона залишилася проживати у квартирі. 
 
Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 заборгував сторонній особі кошти, які були стягнуті з нього судовим рішенням, на виконання якого приватним виконавцем було звернуто стягнення на квартиру    АДРЕСА_1 та реалізовано її на електронних торгах. 
 
Посилаючись на те, що квартира була набута за час шлюбу з ОСОБА_2 та є спільною сумісною власністю,  ОСОБА_1 просила:
-    визнати недійсними електронні торги, акт про проведені електронні торги, свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів № 469, видане 02 лютого 2023 року приватним нотаріусом Алєксєєвою І. Ю. щодо продажу квартири АДРЕСА_1 ;
-    скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 ;
-    визнати вказану квартиру спільним майном подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину цієї квартири. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції  
 
Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 15 листопада 2023 року у складі судді Скляренко В. М. позов ОСОБА_1 задоволено. 
Визнано недійсними електронні торги, проведені 25 січня 2023 року ДП «СЕТАМ» з реалізації арештованого майна за лотом № 521756, а саме: однокімнатної квартири АДРЕСА_1 . 
Визнано недійсними та скасовано акт про проведені електронні торги від 31 січня 2023 року приватного виконавця Плесюк О. С. та свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів № 469, видане 02 лютого 2023 року приватним нотаріусом Алєксєєвою І. Ю. на ім`я ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 . 
Скасовано запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 49128247 від 02 лютого 2023 року про реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 . 
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . 
Стягнуто з      ОСОБА_2 на користь       ОСОБА_1 судовий збір урозмірі 6 576,75 грн.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що сплата пайових внесків за спірну квартиру здійснювалася в період з 1990 до 1992 року, коли  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, тому спірна квартира є об`єктом їх спільної сумісної власності незалежно від того, що право власності на цю квартиру було зареєстроване лише за ОСОБА_2 , а відтак продаж з електронних торгів частини майна позивачки без її згоди та визначення частки для виконання боргових зобов`язань ОСОБА_2 порушує законні права та інтереси позивачки як співвласника майна, не відповідає вимогам закону і тягне за собою недійсність проведених електронних торгів.
 
Сам по собі факт накладення арешту із забороною відчуження не свідчить про порушення чи невизнання прав позивачки на спірну квартиру, а є лише обмеженням права розпорядження, що не зумовлює необхідність захисту права власності шляхом пред`явлення вимог про визнання такого права. За таких обставин позовну давність слід обчислювати з моменту, коли позивачка довідалась про відчуження спірної квартири, тому суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів відповідачів про пропуск позивачкою позовної давності для звернення до суду з даним позовом.
 
Короткий зміст постанови апеляційного суду 
 
Постановою Черкаського апеляційного суду від 12 березня 2024 року, з урахуванням ухвали цього суду від 02 травня 2024 року про виправлення описки, апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. 
Апеляційні скарги приватного виконавця Плесюка О. С., ДП «СЕТАМ» задоволено. 
Рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 15 листопада 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 . 
Скасовано заходи забезпечення позову у вигляді арешту на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , який накладено ухвалою Придніпровського районного суду міста Черкаси від 08 лютого 2023 року. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати зі сплати судового збору при подачі апеляційної скарги в сумі 6 441 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Плесюка О. С. судові витрати зі сплати судового збору при подачі апеляційної скарги в сумі 12 280,73 грн. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ДП «СЕТАМ» судові витрати зі сплати судового збору при подачі апеляційної скарги в сумі 12 280,73 грн.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість позову, за винятком позовних вимог до нотаріуса, який не є належним відповідачем у даній справі, оскільки нотаріус не є особою, прав і обов`язків якої стосується спір сторін, а також відсутня його заінтересованість у результатах вирішення справи судом і реалізації ухваленого в ній рішення.
 
Позивач є співвласником спірної квартири та повинна була проявляти розумну зацікавленість щодо своїх законних прав на квартиру. Отже, саме з 2009 року, коли було накладено арешт на квартиру із забороною її відчуження, відбулося порушення законних прав позивача як співвласника квартири, оскільки заборона стосувалася обмеження однієї із правомочностей власника - права вільно розпоряджатися майном.
 
ОСОБА_1 могла і повинна була знати про таке порушення її прав, тому позовна давність має обчислюватися з 2009 року, коли було порушено законні права та інтереси позивача.
 
Позивач звернулась з даним позовом у 2023 році, тобто після спливу позовної давності, про застосування якого просили відповідачі.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У квітні 2024 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Черкаського апеляційного суду від 12 березня 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга подана на підставі пунктів 1, 4 частини другої статті 389, пункту 1 частини третьої статті 411 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що апеляційний суд не врахував правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених в постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15, від  13 лютого 2019 року у справі № 826/13768/16, від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17, а також - не дослідив зібрані у справі докази.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2024 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Придніпровського районного суду міста Черкаси.
 
19 червня 2024 року справа № 711/744/23 надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2025 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що оскаржуване судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, оскільки апеляційний суд розглянув справу без участі відповідача та його адвоката, які не були повідомлені належним чином про час та дату судового засідання.
 
Апеляційний суд зробив правильний висновок про доведеність та обґрунтованість позовних вимог, однак безпідставно відмовив у задоволенні позову внаслідок пропуску позовної давності. Посилаючись на те, що позивач могла та повинна була знати про накладення арешту на спірну квартиру з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, апеляційний суд не звернув увагу на те, що відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, які є відкритими для доступу, не містять інформації про обтяження нерухомого майна, а такі відомості можливо отримати лише в розгорнутому вигляді через центр надання адміністративних послуг. 
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
З 07 березня 1987 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 20 жовтня 1994 року у справі № 2-1506/1994 (т.1 а.с.4-5, 166-167). 
 
Відповідно до рішення виконавчого комітету Придніпровської ради народних депутатів міста Черкаси від 11 вересня 1990 року № 231  ОСОБА_2 був прийнятий у члени ОК «ЖБК № 92 та йому було видано ордер серія А № 015659 на однокімнатну квартиру   АДРЕСА_1 , на склад сім`ї з трьох осіб: ОСОБА_2 ,  ОСОБА_1 та їх дочка ОСОБА_5 (т.1 а.с.6-7)
 
Згідно з довідкою голови ОК «ЖБК № 92 від 02 лютого 2023 року № 004/1 пай виплачувався з 1990 до 1992 року. Сума паю в розмірі 6 375 руб виплачена в повному обсязі, заборгованості немає (т.1 а.с.7).
 
На підставі довідки ОК «ЖБК № 92 від 23 червня 1994 року № 1068 право власності на квартиру    АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 , що підтверджується дублікатом реєстраційного посвідчення, виданого 07 липня 2010 року комунальним підприємством «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» (т.1 а.с.8).
 
У зв`язку з відсутністю майнового спору ОСОБА_2 та ОСОБА_1 після розірвання шлюбу у 1994 році не вирішували питання поділу спільного майна, а позивач залишилась проживати в спірній квартирі за згодою ОСОБА_2 .
 
З 14 грудня 1990 року часу ОСОБА_1 зареєстрована у спірній квартирі, що підтверджується відомостями з реєстру територіальної громади (т.1 а.с.9).
 
ОСОБА_2 з 17 січня 1998 року зареєстрований за адресою:   АДРЕСА_2 . (т.1 а.с.62).
 
Постановою державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції серії АА №770426 від 26 січня 2009 року на квартиру    АДРЕСА_1 накладено арешт та оголошено заборону на її відчуження з метою забезпечення виконання зобов`язань боржника ОСОБА_2 , про що наявні відомості в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (т.1 а.с.10).
 
На підставі рішення Черкаського апеляційного суду від 26 листопада 2020 року у справі № 712/8142/16-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 , ОСОБА_2 про стягнення боргу, Соснівським районним судом міста Черкаси 18 лютого 2021 року було видано три виконавчі листи про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованості за кредитом у розмірі 25 065,88 доларів США, неустойки - 78 756,53 грн, судового збору - 10 600,14 грн (т.1 а.с.15-17).
 
Примусове виконання зазначених виконавчих листів здійснювалося приватним виконавцем Плесюком О. С. в межах зведеного виконавчого провадження № НОМЕР_1 (т.1 а.с.14).
 
На вимогу приватного виконавця Плесюка О. С. листом комунального підприємства «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» від 07 травня 2021 року № 22330о було повідомлено, що станом на 01 січня 2013 року право власності на квартиру     АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі довідки ОК «ЖБК № 92 від 23 червня 1994 року № 1068 (т.1 а.с.65-66).
 
В межах виконавчих дій по виконавчому провадженню № НОМЕР_1 були проведені електронні торги, на яких  ОСОБА_3 як переможець торгів придбав квартиру     АДРЕСА_1 за ціною 778 549 грн, про що було складено протокол № 581892 проведення електронного аукціону (торгів) від 25 січня 2023 року (т.1 а.с.11).
 
31 січня 2023 року приватний виконавець Плесюк О. С. склав акт про проведені електронні торги, на підставі якого 02 лютого 2023 року приватний нотаріус Алєксєєва І. Ю. видала свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів № 469 та здійснила державну реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 (т.1 а.с.12-13).
 
2.   Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою-п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
 
Згідно з частиною першою статті 367, частиною першою статті 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України.
 
Зазначеним рішення суду першої інстанції та оскаржуване судове рішення апеляційного суду в повній мірі не відповідають.
 
Щодо позовних вимог про визнання недійсними електронних торгів, скасування державної реєстрації права власності, визнання квартири спільним майном подружжя, визнання права власності на частину квартири
 
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (стаття 10 ЦПК України).
 
Під час вирішення цивільного спору суд у межах своїх процесуальних повноважень та в межах позовних вимог установлює зміст (правову природу, права та обов`язки) правовідносин сторін, які випливають зі встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець вказує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, ніж закон. Більш того, керуючись положеннями ЦПК України, така функціональність суду має імперативний характер. Підсумок такої процесуальної діяльності суду знаходить своє відображення в судовому рішенні, зокрема в його мотивувальній і резолютивній частинах.
 
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).
 
Тлумачення змісту як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) за своєю суттю є нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, під час тлумачення норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
 
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України «Про виконавче провадження».
 
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
 
Відповідно до частини першої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (пред`явленні електронних грошей до погашення в обмін на кошти, що перераховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця). Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.
 
В частинах першій, другій статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом проведення електронних аукціонів або за фіксованою ціною. Порядок проведення електронних торгів визначається Міністерством юстиції України.
 
Аналіз положень Закону України «Про виконавче провадження» свідчить про те, що вони не встановлюють порядку та правил проведення прилюдних торгів, а лише закріплюють, як і стаття 650 ЦК України, такий спосіб реалізації майна, як його продаж на прилюдних торгах і відсилають до інших нормативно-правових актів, якими повинен визначатися порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна.
 
Відповідно до наведених правових норм виконавець здійснює лише підготовчі дії з метою проведення прилюдних торгів (у тому числі й оцінку майна), а самі прилюдні торги з реалізації нерухомого майна організовують і проводять спеціалізовані організації, з якими виконавча служба укладає відповідний договір.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21) дійшла висновку про те, що з огляду на правову природу процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає у продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та враховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, проведення процедури прилюдних торгів є правочином.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 367/6231/16-ц (провадження № 14-529цс19) зазначено, що для застосування наслідків недотримання вимог закону під час вирішення спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити, чи мало місце порушення вимог законодавства під час проведення електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів. Подібний за змістом висновок також викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 554/154/22 (провадження № 14-24цс24).
 
Отже, у спірних правовідносинах підлягає встановленню допущення порушень під час вчинення виконавчих дій щодо реалізації нерухомого майна з прилюдних торгів, чи вплинули такі порушення на результати торгів та чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду.
 
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
 
Статтею 5 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.
 
Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцеві Положення» Сімейного кодексу України (далі - СК України), цей Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.
 
З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття у власність спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися Кодексом про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), який був чинним на час придбання спірного нерухомого майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, встановленими СК України.
 
Частиною другою статті 112 Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК Української РСР) визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Аналогічне положення містить і частина перша статті 368 ЦК України.
 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 6, 6-1 постанови від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи», при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, судові слід керуватися статтею 146 Житлового кодексу Української РСР, статтею 15 Закону України «Про власність», пунктом 43 Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу, затвердженого постановою Ради Міністрів Української РСР від 30 квітня 1985 року № 186, і статтями 22, 24, 28, 29 КпШС України, ураховуючи, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, та після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.
 
Відповідно до частини першої статті 15 Закону України «Про власність» член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.
 
Статтею 16 Закону України «Про власність» передбачалось, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.
 
Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
 
Вищевказане положення закону кореспондується зі статтею 60 СК України.
 
Конструкція норми статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
 
Відповідно до статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.
 
Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.
 
У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій встановили, що право власності на квартиру    АДРЕСА_1 було набуто та зареєстровано за ОСОБА_2 в період його шлюбу з ОСОБА_1 , тому суди обґрунтовано виходили з того, що ця квартира є спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
 
Крім того, встановивши, що оспорювані електронні торги відбулися на виконання зобов`язань  ОСОБА_2 , які виникли після розірвання шлюбу з ОСОБА_1 і позивач не була боржником у виконавчому провадженні № НОМЕР_1, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що продаж з електронних торгів частини майна позивачки без її згоди та визначення частки для виконання боргових зобов`язань ОСОБА_2 порушує законні права та інтереси позивачки як співвласника майна, не відповідає вимогам закону і тягне за собою недійсність проведених електронних торгів.
 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
 
Частиною першою статті 260 ЦК України передбачено, що позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.
 
Згідно з частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
 
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
 
У справі, яка переглядається, ОСОБА_1 не заявляла вимог щодо арешту на спірну квартиру, який було накладено постановою державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції серії АА №770426 від 26 січня 2009 року, а просила визнати недійсними електронні торги, які були проведені 25 січня 2023 року, скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , визнати вказану квартиру спільним майном подружжя та визнати за позивачкою право власності на 1/2 частину цієї квартири. 
 
Отже, з огляду на предмет позову в цій справі, позовна давність для вищенаведених позовних вимог не може обраховуватися раніше дати проведення цих торгів - 25 січня 2023 року. Оскільки позовну заяву ОСОБА_1 подала до суду у лютому 2023 року, то підстави для застосування наслідків спливу позовної давності відсутні.
 
Таким чином, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку з пропуском позовної давності, апеляційний суд не спростував належним чином обставин, встановлених місцевим судом, неправильно застосував до спірних правовідносин вищенаведені норми матеріального права, у зв`язку з чим безпідставно скасував судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними електронних торгів, скасування державної реєстрації права власності, визнання квартири спільним майном подружжя, визнання права власності на частину квартири, яке в означеній частині відповідало закону.
 
Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону. 
 
Враховуючи викладене, оскільки судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону, то постанова апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсними електронних торгів, скасування державної реєстрації права власності, визнання квартири спільним майном подружжя, визнання права власності на частину квартирипідлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції в цій частині з підстав, передбачених статтею 413 ЦПК України.
 
Щодо позовних вимог про визнання недійсними акта про проведені електронні торги та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів.
 
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
 
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
 
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).
 
Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. 
 
Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження   № 12-88гс19) та багатьох інших.
 
Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) зазначено, що оскільки продаж майна на публічних торгах є правочином, то оскаржити останній можна за певних умов (зокрема, у разі ефективності такого способу захисту для позивача), а не протокол як документ, який засвідчує вчинення цього правочину. Вимоги про визнання недійсними протоколу публічних торгів є неналежним і неефективним способом захисту. Такий самий підхід слід застосовувати і щодо оскарження іншого документа - акта про проведені електронні торги (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 (пункт 104), від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 (пункт 9.66)). 
 
Видача нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) є передбаченою пунктом 5 частини першої статті 34 Закону України «Про нотаріат» окремою нотаріальною дією, спрямованою на посвідчення відповідного права переможця аукціону, тобто є юридичним оформленням факту, що відбувся на підставі правочину. На відміну від дій із нотаріального посвідчення правочинів, нотаріус, який вчиняє нотаріальну дію з видачі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, не встановлює дійсні наміри сторін до вчинення правочину, відсутність заперечень щодо кожної з умов правочину, а перевіряє тільки факт набуття права власності на нерухоме майно конкретним набувачем і підтвердження цього права внаслідок проведення прилюдних торгів (див. близькі за змістом висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 2 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункти 6.21, 6.22). Визнання недійсним свідоцтва як документа, який видав нотаріус для підтвердження права власності переможця аукціону (покупця), не захистить ні інтерес кредитора у поповненні (недопущенні зменшення) ліквідаційної маси боржника, ні такий же інтерес самого боржника. Цей документ не породжує жодного права. Тому позовна вимога про визнання його недійсним не є належним способом захисту (пункти 42, 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (провадження № 12-25гс21)).
 
У справі, що переглядається, суд першої інстанції визнав недійсними та скасував акт про проведені електронні торги від 31 січня 2023 року приватного виконавця Плесюк О. С. та свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів № 469, видане 02 лютого 2023 року приватним нотаріусом Алєксєєвою І. Ю. на ім`я ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 . 
 
Апеляційний суд відмовив у задоволенні вказаних вимог з підстав пропуску позовної давності.
 
Однак суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що вимоги позивача про визнання недійсними акта про проведені електронні торги та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів є неналежними (неефективними) способами захисту. Саме з цієї підстави вказані вимоги не підлягали задоволенню.
 
Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд (пункт 3 частини першої статті 409 ЦПК України).
 
Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
 
Оскільки апеляційний суд правильно відмовив у задоволенні вказаних позовних вимог, проте помилився щодо мотивів такої відмови, то оскаржуване судове рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог  ОСОБА_1 про визнання недійсними акта про проведені електронні торги та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів необхідно змінити, виклавши його мотивувальну частину у редакції цієї постанови.
 
У справі, яка переглядається, позивач визначила одного з відповідачів за позовом також приватного нотаріуса Алєксєєву І. Ю. При цьому зміст і характер відносин між учасниками справи, а також встановлені судами попередніх інстанцій обставини свідчать про те, що в цій справі спір виник щодо права власності позивача на спірне майно внаслідок дій  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного виконавця Плесюка О. С., ДП «СЕТАМ», при проведенні електронних торгів, наслідком яких є реєстрація права власності на це майно за  ОСОБА_3 . 
 
З урахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 , заявлених до приватного нотаріуса Алєксєєву І. Ю., так як вона не є належним відповідачем в цій справі.
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити без змін оскаржуване судове рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Алєксєєвої І. Ю., оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції в означеній частині не спростовують. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково. 
 
Постанову Черкаського апеляційного суду від 12 березня 2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Плесюка Олексія Степановича, державного підприємства «СЕТАМ» про визнання недійсними електронних торгів, скасування державної реєстрації права власності, визнання квартири спільним майном подружжя, визнання права власності на частину квартири скасувати, а рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 15 листопада 2023 року в цій частині залишити в силі.
 
Постанову Черкаського апеляційного суду від 12 березня 2024 року в частині вирішення позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Плесюка Олексія Степановича, державного підприємства «СЕТАМ», про визнання недійсними акта про проведені електронні торги, свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів змінити, виклавши її мотивувальну частину у редакції цієї постанови.
 
Постанову Черкаського апеляційного суду від 12 березня 2024 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Алєксєєвої Інни Юріївни про визнання недійсними електронних торгів, акта про проведені електронні торги, свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, скасування державної реєстрації права власності, визнання квартири спільним майном подружжя, визнання права власності на частину квартири залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                      Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                      О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович