ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
8 травня 2025 року
м. Київ
справа № 990/143/24
провадження № 11-112заі25
Велика Палата Верховного Суду у складі:
головуючого судді Уркевича В. Ю.,
судді-доповідача Шевцової Н. В.,
суддів Банаська О. О., Булейко О. Л., Власова Ю. Л., Воробйової І. А., Гриціва М. І., Єленіної Ж. М., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартєва С. Ю., Пількова К. М., Погрібного С. О., Ступак О. В., Ткачука О. С., Усенко Є. А.,
за участю:
секретаря судового засідання Лук`яненко О. О.,
позивача  ОСОБА_1 ,
представника відповідача - Петренко Ю.В.
розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 29.01.2025 (судді Смокович М. І., Кашпур О. В., Мацедонська В. Е., Радишевська О. Р., Уханенко С. А.) у справі № 990/143/24 за позовом ОСОБА_1  до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
УСТАНОВИЛА:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
1. У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду (далі - Касаційний адміністративний суд) як суду першої інстанції з позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія, відповідач), у якому просив:
- визнати протиправним і скасувати рішення ВККС від 19.03.2024 № 357/дс-24 про відмову в наданні рекомендації про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Київського районного суду міста Одеси (далі - спірне рішення);
- зобов`язати ВККС провести повторну співбесіду з ОСОБА_1 як переможцем конкурсу на зайняття вакантних посад суддів в місцевих судах, оголошеного рішенням ВККС від 14.09.2023 № 95/зп-23.
2. Позовні вимоги обґрунтовані здебільшого незгодою з висновками відповідача, на яких основане спірне рішення. З-поміж іншого, позивач зупинився на питанні про примусове набуття (після окупації Автономної Республіки Крим (далі - АР Крим) і припинення громадянства російської федерації, про свої відвідини окупованої території АР Крим, а також про дискримінаційний, з його [позивача] погляду, підхід під час проведення конкурсу.
3. Зокрема, з приводу зауважень Комісії про суперечливі анкетні дані в частині громадянства позивач пояснив, що самостійно вирішив повідомити про примусове набуття ним громадянства російської федерації у 2015 році (позаяк позивач у цей період проживав на окупованій території АР Крим), адже з уваги на приписи статті 6 Закону України від 15.04.2014 № 1207-VII «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» (далі - Закон № 1207-VII) був переконаний, що це «громадянство» не визнається в Україні. Додав також, що зробив усе, аби припинити примусово отримане громадянство російської федерації, про що теж раніше повідомив (в анкеті кандидата на посаду судді Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 29.11.2016). З погляду позивача, за описаної ситуації сумніви, які Комісія висловила у спірному рішенні з приводу набуття / зміни його громадянства у контексті доброчесності [позивача], необґрунтовані і мають ознаки дискримінації.
4. Позивач висловив також думку, що Комісія певною мірою дискредитувала його громадянську позицію і професійну діяльність упродовж останніх тридцяти років, зокрема й на окупованій території АР Криму, що позбавляє його можливості надалі претендувати на посаду в державному органі, зокрема на посаду судді.
5. Крім того, як зазначив позивач, процедура добору на посаду судді тривала задовго, а умови, за яких доводилося проходити усі процедури для зайняття посади судді (як-от навчання у Національній школі суддів України), вимагали дотримання певних обмежень у професійній роботі, що не могло не позначитися на приватному житті кандидата. З уваги на це позивач висловив думку, що ставлення Комісії до його кандидатури [висловлене у спірному рішенні] є, окрім іншого, ще й проявом неповаги, що разом з іншими доводами свідчить про неспівмірне втручання у приватне і сімейне життя у значенні статті 8 Конвенції з прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
6. Щодо зауважень ВККС про відсутність в анкетах від 03.05.2017 і від 12.10.2023 (далі - анкети кандидата на посаду судді місцевого суду) інформації про зміну громадянства позивач зазначив, що Комісія помилково інтерпретувала зміст пункту 6 (в анкеті від 03.05.2017) і пункту 10 (в анкеті від 12.10.2023) в аспекті зміни ним громадянства, яке, нагадав позивач, відбулося у зв`язку з окупацією АР Крим і було вимушеним (примусовим).
7. Позивач підкреслив, що з 24.08.1991 безперервно був громадянином України, про що і написав у вказаних анкетах. Щодо набуття громадянства російської федерації у зв`язку з окупацією АР Крим зауважив, що це відбулося автоматично і стосувалося всіх, хто постійно проживав та був зареєстрований в АР Крим станом на 18.03.2014. Позивач пояснив, що через матеріальний стан, а також, з огляду на стан здоров`я дітей та батьків, позаяк він не мав можливості забезпечити їх житлом за межами АР Крим, був змушений вживати заходів для їхнього облаштування в умовах окупації.
8. З погляду позивача, Комісія помилково вважала, що він [позивач] був зобов`язаний повідомити про зміну громадянства (в анкетах від 03.05.2017 і від 12.10.2023), адже набуття за описаних умов російського громадянства не визнавалося в Україні і не мало наслідком втрати громадянства України. Вважає, що інформація про «зміну громадянства» (пункти 6, 10 анкет від 03.05.2017 і від 12.10.2023 відповідно) стосувалася тих кандидатів, щодо яких у період після 24.08.1991 Президент України видавав укази про прийняття до громадянства України або про поновлення в громадянстві України. Це питання позивач розглянув також з позиції лінгвістики, у зв`язку з чим додав, що звернувся до Державного підприємства «Українське бюро лінгвістичних експертиз Національної академії наук України», який з цього приводу підготував висновок.
9. Позивач зупинився також на тому, яким чином і де він здійснював адвокатську практику, а також про відвідини родини на території АР Крим у період з 2014 року по 2021 рік (понад 50 разів), як і про труднощі, які виникали під час в`їзду / виїзду через адміністративну межу. У цьому зв`язку позивач у критичній формі висловився щодо зауважень / коментарів членів Комісії стосовно своїх функцій (завдань) на окупованій території АР Крим, зауваживши, що це [зауваження] свідчить про нерозуміння дійсної ситуації на окупованій росією території. На думку позивача, це говорить також і про упереджене ставлення до нього як кандидата на посаду судді і знов-таки про дискримінаційний підхід з боку ВККС.
10. Наприкінці позивач звернув увагу на порушенні, які він уважає, процедури проведення конкурсу на заміщення вакантної посади судді. Зокрема, зазначив про те, що після внесення змін до Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус судів» (далі - Закон № 1402-VIII) згідно із Законом України від 09.12.2023 № 3511-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри» (далі - Закон № 3511-IX) ВККС не внесла відповідних змін до Положення про проведення конкурсу на зайняття вакантної посади судді, затвердженого рішенням ВККС 02.11.2016 № 141/зп-16 (далі - Положення № 141/зп-16), зокрема в частині проведення співбесіди, і ця бездіяльність, на думку позивача, призвела до порушення принципу правової визначеності і передбачуваності процедури конкурсу на зайняття вакантної посади судді. У цьому зв`язку позивач зазначив, що співбесіда з ним тривала довше, аніж зазвичай це було з іншими кандидатами, і без нормативно визначеної для цього процедури. Через це висновки Комісії, викладені у спірному рішенні, на думку позивача, суперечать статті 69 Закону № 1402-VIII, а також статтям 1, 2, 4, 19, 25, 92 Конституції України, статтям 5, 9 Закону № 1207-VII, статтям 3-5, 22 Закону України від 18.01.2001 № 2235-ІІІ «Про громадянство України» (далі - Закон № 2235-ІІІ), статті 2, 4-6 Закону України від 06.09.2012 № 5207-VI «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» та вимогам частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Фактичні обставини справи 
11. Рішенням Комісії від 03.04.2017 № 28/зп-17 оголошено добір кандидатів на посаду судді місцевого суду з урахуванням 600 прогнозованих вакантних посад суддів місцевого суду.
12. 03.05.2017 ОСОБА_1 звернувся до Комісії із заявою про допуск до участі в доборі кандидатів на посаду судді місцевого суду. 
13. Комісія рішенням від 28.09.2017 № 175/дс-17 допустила ОСОБА_1 до участі в доборі кандидатів на посаду судді місцевого суду та складання відбіркового іспиту як особу, яка не має трирічного стажу роботи на посаді помічника судді.
14. Згідно з рішенням Комісії від 12.06.2018 № 264/дс-18 ОСОБА_1 визнаний таким, що, за результатами спеціальної перевірки, відповідає установленим Законом № 1402-VIII вимогам до кандидата на посаду судді.
15. Рішенням від 01.08.2023 № 45/зп-23 Комісія продовжила термін дії результатів кваліфікаційного іспиту кандидатів на посаду судді місцевого загального, адміністративного, господарського судів; визначила рейтинг кандидатів на посаду судді місцевого загального суду та затвердила резерв кандидатів на заміщення вакантних посад суддів.
16. Рішенням від 14.09.2023 № 95/зп-23 ВККС оголосила конкурс на зайняття 560 вакантних посад суддів у місцевих судах для кандидатів на посаду судді, зарахованих до резервів на заміщення вакантних посад суддів місцевих судів (далі - Конкурс).
17. 12.10.2023 до Комісії звернувся ОСОБА_1 із заявою про допуск до участі в оголошеному Конкурсі як особа, яка відповідає вимогам статті 69 Закону № 1402-VIII, перебуває в резерві на заміщення вакантних посад суддів та не займає суддівської посади.
18. Згідно з рішенням Комісії від 01.12.2023 № 11/дс-23 ОСОБА_1 допущений до участі в Конкурсі.
19. Комісія рішенням від 19.12.2023 № 177/зп-23 затвердила та оприлюднила на своєму офіційному вебсайті рейтинг учасників конкурсу на посади суддів місцевих загальних судів у межах Конкурсу, зокрема на посаду судді Київського районного суду міста Одеси, в якому ОСОБА_1 зайняв переможну позицію.
20. На підставі статті 75 Закону № 1402-VIII ВККС з метою перевірки відомостей стосовно ОСОБА_1 у межах проведення Конкурсу направила, зокрема до Служби безпеки України (далі - СБУ) запит про надання інформації, що може свідчити про можливу колабораційну діяльність, перебування на тимчасово окупованих територіях України, наявність громадянства інших країн, причетність до корупційної діяльності тощо.
21. СБУ листом від 08.01.2024 повідомила Комісію, з-поміж іншого, що ОСОБА_1 , ймовірно, має дійсний паспорт громадянина російської федерації, серія НОМЕР_1 , виданий 03.12.2015 «управлінням федеральної міграційної служби російської федерації по Республіці Крим», а також російський індивідуальний податковий номер платника податків НОМЕР_2 .
22. У цьому листі зазначено також, що відповідно до відомостей «пенсійного фонду російської федерації» ОСОБА_1 зареєстрований як платник страхових внесків - страховий номер індивідуального особового рахунку « НОМЕР_3 . Крім цього, у згаданому листі СБУ також вказано, що «Бахчисарайський районний суд Республіки Крим» у 2016 році розглядав адміністративну справу № 2а-785/2016 за позовом «управління пенсійного фонду російської федерації в Бахчисарайському районі Республіки Крим до ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відповідно до відомостей «міністерства юстиції російської федерації по Республіці Крим і Севастополю» здійснював адвокатську діяльність на тимчасово окупованій території АР Крим як російський адвокат.
23. Обставини, які повідомила СБУ, були предметом обговорення з позивачем на співбесіді, яку Комісія проводила в межах конкурсу на зайняття вакантної посади судді.
24. За наслідками цієї співбесіди ВККС (у складі колегії) ухвалила спірне рішення, яким відмовила в наданні рекомендації для призначення ОСОБА_1 на посаду судді Київського районного суду міста Одеси.
25. Аргументуючи цей висновок, ВККС зазначила про те, що в межах процедури добору на посаду судді місцевого суду, а потім - оголошеного конкурсу на зайняття вакантної посади судді ОСОБА_1 подав дві анкети кандидата на посаду судді - від 03.05.2017 та від 12.10.2023.
26. Обидві анкети містили розділ «Загальні відомості», у яких кандидату на посаду судді пропонувалося відповісти на такі запитання: «Вкажіть, чи маєте громадянство іншої держави», на яке ОСОБА_1 відповів: «Ні»; «Дата набуття (прийняття) громадянства України (якщо громадянство Вами змінювалося, вкажіть дані про попереднє громадянство»), на що ОСОБА_1 написав: «24 серпня 1991 року».
27. За текстом спірного рішення, під час співбесіди ОСОБА_1 пояснив, що громадянство російської федерації та, відповідно, паспорт отримав за власним зверненням у 2015 році задля уникнення питань про перебування на території тимчасово окупованої АР Крим. ОСОБА_1 зазначив, що набуте за його заявою громадянство російської федерації було припинено згідно з порядком, визначеним законодавством російської федерації. На підтвердження надав копію довідки посольства російської федерації в Україні від 28.03.2017, відповідно до якої на підставі рішення від 14.02.2017 ОСОБА_1 надано дозвіл на вихід із громадянства російської федерації.
28. У цьому зв`язку Комісія у спірному рішенні зауважила, що в пункті 6 анкети від 03.05.2017 та в пункті 10 анкети від 12.10.2023 мала бути зазначена (обов`язково) не тільки дата набуття (прийняття) громадянства України, але також інформація про зміну громадянства, якої кандидат [на посаду судді] не вказав. Саме це Комісія, за текстом спірного рішення, розцінила як ознаку недоброчесної поведінки позивача у процедурі конкурсу на зайняття посади судді.
29. Щодо пояснень ОСОБА_1 про анкету кандидата на посаду судді Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 29.11.2016, у якій зазначені відомості про згадуване громадянство, Комісія відповіла, що ці арґументи не мають значення, адже цю анкету позивач подав у межах іншої процедури - конкурсу на посаду судді названого суду. Додала [у спірному рішенні], що проведення співбесіди з кандидатом відбувається в межах добору на вакантні посади суддів місцевих судів за результатом визначення переможців конкурсу, участь у якому передбачала подання належним чином оформлених, правдивих документів.
30. Поза тим, як зазначено у спірному рішенні, в анкеті від 29.11.2016 кандидат [на посаду судді] зазначив про примусове набуття ним громадянства російської федерації, що суперечить його поясненням під час співбесіди про добровільне набуття громадянства російської федерації (за власним бажанням).
31. З уваги на приписи статті 69 Закону № 1402-VIII Комісія констатувала, що критерій доброчесності є надзвичайно важливим з огляду на те, яку роль відіграє судова влада у становленні правової держави. За текстом спірного рішення, доброчесність - це необхідна морально-етична складова діяльності судді, яка, серед іншого, визначає межу і спосіб його поведінки, що базується на принципах об`єктивного ставлення до сторін у справах та чесності у способі власного життя, виконанні своїх обов`язків та здійсненні правосуддя.
32. Авторитет і довіра до судової влади, як указано у спірному рішенні, формуються залежно від персонального складу судів, від осіб, які обіймають посади суддів та формують суддівський корпус. Саме тому, з погляду Комісії, важливо, щоб кандидат на посаду судді, як і суддя, не допускав будь-якої неналежної (недоброчесної, неетичної) поведінки як у професійній діяльності, так і в особистому житті, яка може поставити під сумнів відповідність кандидата критерію доброчесності, що негативно вплине на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням.
33. З покликанням у цьому контексті також на Бангалорські принципи поведінки суддів від 19.05.2006 (схвалені Резолюцією Економічної та соціальної ради ООН 27.07.2006 № 2006/23) Комісія резюмувала, що має обґрунтовані сумніви у відповідності ОСОБА_1 критерію доброчесності.
34. З цих міркувань Комісія за результатами співбесіди з ОСОБА_1 вирішила відмовити в наданні йому рекомендації про призначення на посаду судді Київського районного суду міста Одеси.
35. Позивач не погодився з правомірністю спірного рішення, у зв`язку із чим звернувся із цим позовом до суду. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
36. Касаційний адміністративний суд рішенням від 25.01.2025 у задоволенні позову відмовив.
37. Рішення суду першої інстанції вмотивоване тим, що позивач в анкетах кандидата на посаду судді не відобразив інформації про наявність у нього [ ОСОБА_1 ] паспорта громадянина російської федерації, що є істотною обставиною, яку позивач мав повідомити, маючи намір кандидувати на посаду судді.
38. Касаційний адміністративний суд погодився з висновком Комісії про те, що позивач недобросовісно заповнив анкети кандидата на посаду судді місцевого суду, оскільки не зазначив про громадянство російської федерації, навіть за тих умов, у яких він його «набув».
39. За висновком суду першої інстанції, сумнів Комісії стосовно доброчесності позивача спричинило не те, яким чином держава-окупант [російська федерація] «надає» своє громадянство, а власне поведінка / дії позивача у цьому зв`язку.
40. Суд першої інстанції констатував, що порушене у спірному рішенні питання щодо громадянства позивача зачіпає не стільки юридичний аспект зміни громадянства України (хоча його теж), як радше етичний, тобто підхід кандидата до повідомлення обставин, які мають значення для вирішення питання про відповідність посаді судді.
41. Кандидат на посаду судді не може не розуміти, що громадянство, особливо в умовах тимчасової окупації російською федерацією частини території України, а також злочинної збройної агресії проти України, є тією інформацією, яку треба відображати в анкеті кандидата на посаду судді місцевого суду, який претендує на те, щоб здійснювати правосуддя в Україні та іменем України.
42. Водночас Касаційний адміністративний суд зауважив, що розуміє і не заперечує того, що примусове автоматичне набуття громадянами України, які проживають / проживали на тимчасово окупованій території АР Крим, громадянства російської федерації не визнається в Україні. Так само не може бути сумнівів у тому, що окупаційна влада нехтує правами і свободами громадян України на окупованій території.
43. Разом з тим суд першої інстанції не поставив під сумнів пояснення позивача щодо причин і мотивів, які вплинули на його рішення щодо отримання паспорта громадянина російської федерації, однак з уваги власне на ухвалення щодо себе такого рішення (отримати той паспорт за описаних умов) вважав непереконливим і хибними аргументи позивача про відсутність потреби [саме] зазначити про громадянство російської федерації в анкетах кандидата на посаду судді місцевого суду, підтвердженням чого став добровільно (за власним зверненням) отриманий паспорт громадянина російської федерації. Добровільно в тому сенсі, що позивач вирішив отримати цей документ, керуючись особистими мотивами, які суд поважає, але які, втім, не впливають на наслідки цього рішення позивача в аспекті громадянської приналежності.
Короткий зміст та обґрунтування апеляційної скарги
44. ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу на рішення Касаційного адміністративного суду від 25.01.2025, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
45. Вважає оскаржуване рішення суду першої інстанції таким, що не ґрунтується на засадах верховенства права, не відповідає вимогам процесуального закону, суперечить принципам адміністративного судочинства, визначеним статтею 2 КАС України, є незаконним, необґрунтованим і таким, що дискримінує позивача. На переконання позивача, суд першої інстанції безпідставно обмежив себе дискреційними повноваженнями відповідача, через що неповно з`ясував обставини, що мають значення для вирішення справи, не дав оцінки доказам і зробив висновки, які не відповідають реальним обставинам та доказам. 
46. Позивач наголошує, що рішення суду першої інстанції суперечить рішенню Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у міждержавній справі «Україна проти росії (щодо Криму)», Резолюції Генеральної Асамблеї ООН та Резолюції Європейського Парламенту щодо ситуації на території тимчасово окупованого Криму. 
47. На обґрунтування апеляційної скарги позивач неодноразово вказує, що громадянство російської федерації він набув примусово та автоматично з 18.03.2014 за законодавством окупаційної влади, яке було поширено на територію тимчасово окупованого Криму та всіх його мешканців, що постійно там проживали на момент окупації.
48. В апеляційній скарзі позивач наголошує, що суд першої інстанції не надав оцінку  аргументам та фактам дискримінації стосовно нього [ ОСОБА_1 ], оскільки спірне рішення дискримінує позивача за ознакою тимчасової наявності в нього примусово набутого громадянства російської федерації (внаслідок постійного проживання та реєстрації в АР Крим на момент тимчасової окупації в березні 2014 року).
49. За твердженням позивача, спірне рішення Комісії та оскаржуване рішення суду першої інстанції наділяють його [ ОСОБА_1 ] ознакою «непатріотичної поведінки» в умовах збройної агресії, фактично називаючи це неетичною поведінкою, що набуває особливого дискредитуючого значення під час воєнного стану. 
50. На переконання позивача, Комісія фактично відмовила йому в рекомендації на посаду судді саме з підстави примусово отриманого громадянства російської федерації та примусової паспортизації. Як приклад дискримінації стосовно себе наводить твердження про те, що Комісія і суди, які розглядали відповідні справи, не встановили юридичних фактів «зміни громадянства» відносно ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . 
51. Обґрунтовує апеляційну скаргу також тим, що члени Комісії помилково ототожнили поняття «примусове набуття громадянства» та «примусова паспортизація», тому безпідставно пов`язали набуття громадянства російської федерації в тимчасово окупованому Криму з фактом отримання паспорта російської федерації, зазначивши, що громадянство отримано за «власним зверненням» у 2015 році. Позивач пояснює, що для отримання паспорта в тимчасово окупованому Криму кожний подавав власну заяву за встановленою процедурою (тотожна формі № 1). Уникнути цієї процедури було неможливо (саме про це він пояснював на співбесіді 07.02.2024). Заяву про вступ чи прийняття до громадянства російської федерації позивач ніколи не подавав, оскільки таких процедур у тимчасово окупованому Криму не було, а «громадянами російської федерації» всі стали одночасно.
52. Покликається позивач на рішення Вищої ради правосуддя від 25.07.2024 № 2316/0/15-24 «Про відмову в припиненні відставки судді ОСОБА_5 » у якому, на думку позивача, Вища рада правосуддя дійшла висновку, що окупаційна влада враховувала всіх осіб в своїх реєстрах автоматично громадянами російської федерації і автоматично перенесла всі наявні статуси, в тому числі платників податків із привласненням податкових номерів тощо.
53. На переконання позивача, твердження Комісії про «зміну громадянства» і встановлений за цим обов`язок повідомити про це в анкетах не відповідає дійсності та критеріям, визначеним статтею 2 КАС України, оскільки до оголошення процедури добору в нього [ ОСОБА_1 ] був припинений примусово набутий на території тимчасово окупованого Криму статус громадянина російської федерації, а тому не було обов`язку відображати його в анкетах за будь-яких умов. І Комісія станом на 03.04.2017 (дата початку добору) такого обов`язку також явно не вбачала.
54. Крім того, як зазначив позивач, співбесіди 07.02.2024 та 19.03.2024 Комісія провела з порушенням процедури, оскільки члени Комісії плутали позивача в поставлених питаннях, використали проти позивача інформацію, яка не була предметом обговорення на співбесідах, а співбесіда 19.03.2024 проведена без формату «питання-відповіді», а одразу з оголошенням спірного рішення.
55. Підсумовуючи викладене, позивач стверджує, що не існує такого юридичного факту, як «зміна» українського громадянства в кандидата на посаду судді ОСОБА_1, тому в нього ніколи не було обов`язку відображати інформацію про «зміну громадянства» в пункті 6 анкети від 03.05.2017 та в пункті 10 анкети від 12.10.2023, як це зазначено в спірному рішенні. У цьому аспекті, за твердженням позивача, суд першої інстанції не надав оцінки висновку судової лінгвістичної експертизи, яким підтверджено, що ситуація позивача не може сприйматись з лексичної точки зору, як така, що відповідає значенню терміну «зміна громадянства».
Позиція інших учасників справи
56. У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 представник відповідача наголошує, що Касаційний адміністративний суд, дослідивши матеріали справи на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин та надавши оцінку всім аргументам учасників справи, ґрунтуючись на засадах верховенства права, правильно встановив обставини справи, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, ухваливши при цьому судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.
57. У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача, цитуючи мотиви Касаційного адміністративного суду, вважає їх правильними і погоджується з висновками суду першої інстанції, що немає підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 . 
Рух апеляційної скарги
58. Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 12.03.2025 відкрила апеляційне провадження за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Касаційного адміністративного суду від 29.01.2025, а ухвалою від 17.04.2025 призначила справу до розгляду в судовому засіданні.
ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи
59. Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
60. За правилами частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
61. Тобто судовий контроль за реалізацією суб`єктами владних повноважень їхніх повноважень здійснюється за визначеними частиною другою статті 2 КАС України критеріями, зокрема, чи діяли вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
62. Згідно із частинами першою та другою статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, установлених статтею 78 цього Кодексу.
63. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
64. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників (частина перша статті 78 КАС України).
65. Відповідно до частини третьої статті 127 Конституції України на посаду судді може бути призначений громадянин України, не молодший тридцяти та не старший шістдесяти п`яти років, який має вищу юридичну освіту і стаж професійної діяльності у сфері права щонайменше п`ять років, є компетентним, доброчесним та володіє державною мовою. Законом можуть бути передбачені додаткові вимоги для призначення на посаду судді.
66. На підставі частини другої статті 128 Конституції України призначення на посаду судді здійснюється за конкурсом, крім випадків, визначених законом.
67. Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначає Закон № 1402-VIII.
68. За правилами, визначеними частиною першою статті 69 Закону № 1402-VIII, на посаду судді може бути призначений громадянин України, не молодший тридцяти та не старший шістдесяти п`яти років, який має вищу юридичну освіту і стаж професійної діяльності у сфері права щонайменше п`ять років, є компетентним, доброчесним та володіє державною мовою відповідно до рівня, визначеного Національною комісією зі стандартів державної мови.
69. За змістом частини дев`ятої статті 69 Закону № 1402-VIII кандидат на посаду судді відповідає критерію доброчесності, якщо відсутні обґрунтовані сумніви у його незалежності, чесності, неупередженості, непідкупності, сумлінності, у дотриманні ним етичних норм, у його бездоганній поведінці у професійній діяльності та особистому житті, а також щодо законності джерел походження його майна, відповідності рівня життя кандидата на посаду судді або членів його сім`ї задекларованим доходам, відповідності способу життя кандидата на посаду судді його попередньому статусу.
70. У частині першій статті 92 Закону №1402-VIII визначено, що ВККС є державним колегіальним органом суддівського врядування, який на постійній основі діє у системі правосуддя України.
71. Повноваження ВККС визначені, зокрема, статтею 93 цього Закону, серед яких проведення добору кандидатів для призначення на посаду судді, у тому числі організація проведення щодо них спеціальної перевірки відповідно до закону та приймання кваліфікаційного іспиту; внесення до Вищої ради правосуддя рекомендації про призначення кандидата на посаду судді.
72. Відповідно до частини першої статті 70 Закону № 1402-VIII добір та призначення на посаду судді здійснюється в порядку, визначеному цим Законом, та включає такі стадії: 1) рішення ВККС про оголошення добору кандидатів на посаду судді з урахуванням прогнозованої кількості вакантних посад суддів; 2) розміщення ВККС на своєму офіційному вебсайті оголошення про проведення добору кандидатів на посаду судді. В оголошенні має бути зазначено кінцевий термін подання документів до ВККС, що не може бути меншим ніж 30 днів із дати розміщення оголошення, а також прогнозована кількість вакантних посад суддів на наступний рік; 3) подання особами, які виявили намір стати суддею, до ВККС відповідної заяви та документів, визначених статтею 71 цього Закону; 4) здійснення ВККС перевірки відповідності осіб, які звернулися із заявою для участі в доборі, установленим цим Законом вимогам до кандидата на посаду судді на основі поданих документів; 5) допуск ВККС осіб, які за результатами перевірки на час звернення відповідають установленим цим Законом вимогам до кандидата на посаду судді, до участі у доборі та складенні відбіркового іспиту; 6) складення особою, допущеною до участі у доборі, відбіркового іспиту; 7) встановлення ВККС результатів відбіркового іспиту та їх оприлюднення на офіційному вебсайті ВККС; 8) проведення стосовно осіб, які успішно склали відбірковий іспит, спеціальної перевірки в порядку, визначеному законодавством про запобігання корупції, з урахуванням особливостей, визначених статтею 74 цього Закону; 9) проходження кандидатами, які успішно склали відбірковий іспит та пройшли спеціальну перевірку, спеціальної підготовки; отримання свідоцтва про проходження спеціальної підготовки; 10) складення кандидатами, які пройшли спеціальну підготовку, кваліфікаційного іспиту та встановлення його результатів; 11) зарахування ВККС кандидатів на посаду судді за результатами кваліфікаційного іспиту до резерву на заміщення вакантних посад судді, визначення їх рейтингу, оприлюднення списку кандидатів на посаду судді, включених до резерву та рейтингового списку, на офіційному вебсайті ВККС; 12) оголошення ВККС відповідно до кількості вакантних посад судді у місцевих судах конкурсу на заміщення таких посад; 13) проведення ВККС конкурсу на заміщення вакантної посади судді на основі рейтингу кандидатів, які взяли участь у такому конкурсі, та внесення рекомендації ВРП щодо призначення кандидата на посаду судді; 14) розгляд ВРП рекомендації ВККС та ухвалення рішення щодо кандидата на посаду судді; 15) видання указу Президента України про призначення на посаду судді - у разі внесення ВРП подання про призначення судді на посаду.
73. Законом № 3511-IX, який набрав чинності 30.12.2023, внесено зміни до Закону № 1402-VIII, зокрема викладено в новій редакції його розділ IV «Порядок зайняття посади судді» та доповнено пунктами 57-61 розділ XII «Прикінцеві та перехідні положення». 
74. За змістом абзацу першого пункту 58 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII Комісія завершує конкурс на зайняття вакантних посад суддів місцевих судів, оголошений її рішенням від 14.09.2023 № 95/зп-23, за правилами, які діють після набрання чинності Законом № 3511-IX.
75. Відповідно до частини першої статті 792 Закону №1402-VIII ВККС проводить конкурс на зайняття вакантних посад: суддів місцевого суду - на основі рейтингу кандидатів на посаду судді та суддів, які виявили намір бути переведеними до іншого місцевого суду відповідно до статті 82 цього Закону.
76. Частинами першою та другою статті 795 цього Закону передбачено, що після визначення переможця конкурсу ВККС на своєму засіданні проводить з ним співбесіду.
77. За результатами співбесіди ВККС ухвалює рішення про рекомендацію або про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді.
78. Відповідно до частини третьої статті 795 Закону №1402-VIIIВККС може відмовити в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді виключно у разі наявності у неї обґрунтованого сумніву щодо відповідності цього кандидата критеріям доброчесності чи професійної етики.
79. Згідно із частиною шостою статті 795 Закону №1402-VIII за результатами конкурсу ВККС надсилає до ВРП відповідно до кількості вакантних посад суддів рекомендації про призначення кандидатів суддями.
80. Після набрання чинності Закону № 3511-IX ВККС визнала за необхідне узгодити з чинним законодавством Положення про проведення конкурсу на зайняття вакантної посади судді, затверджене її рішенням від 02.11.2016 № 141/зп-16 (далі - Положення № 141/зп-16), а тому рішенням від 29.02.2024 № 72/зп-24 виклала це Положення у новій редакції, у якій серед іншого визначила відповідний порядок проведення співбесіди з переможцем конкурсу, її етапи і коло питань для обговорення. У попередній редакції зазначене Положення таких правил не містило.
81. Так, за змістом пунктів 8.4-8.12 Положення № 141/зп-16 (тут і далі - в редакції рішення ВККС від 29.02.2024 № 72/зп-24) під час співбесіди обговорюються дані щодо відповідності кандидата критеріям доброчесності та професійної етики та пов`язана з цим інформація (пункт 8.4).
82. Співбесіда складається з таких етапів: оголошення доповіді членом Комісії; надання кандидату можливості доповнити, уточнити чи спростувати оголошену в доповіді інформацію; послідовне обговорення з кандидатом даних щодо його відповідності критеріям доброчесності та професійної етики та пов`язаної з цим інформації (пункт 8.5). 
83. Під час обговорення доповідач і члени Комісії ставлять кандидату запитання, на які він надає відповіді і пояснення (пункт 8.6).
84. Співбесіди з переможцями конкурсу фіксуються за допомогою технічних засобів та можуть проводитися у режимі прямої відеотрансляції (пункт 8.7).
85. Кандидат на посаду судді до проведення співбесіди має право: знайомитися з матеріалами досьє; надавати документи (завірені копії документів) чи іншу інформацію, яка доповнює, спростовує чи уточнює дані, що містяться у досьє; надавати свої пояснення, зокрема у письмовому вигляді (пункт 8.8).
86. Письмові пояснення подаються кандидатом не пізніше ніж за один робочий день до дати проведення співбесіди. Усні пояснення надаються кандидатом під час співбесіди (пункт 8.9).
87. Члени Комісії мають право ставити кандидату запитання щодо оголошених під час доповіді відомостей, самостійно ознайомлюватися з досьє, ставити запитання доповідачу, порушувати перед Комісією питання, які виникли під час ознайомлення з досьє (пункт 8.10).
88. У разі необхідності під час співбесіди може бути оголошено перерву (пункт 8.11).
89. Згідно з пунктом 8.12 Положення № 141/зп-16 за результатами співбесіди Комісія ухвалює: рішення про рекомендацію або про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді; рішення про рекомендацію про переведення судді (якщо переможцем конкурсу на посаду судді місцевого суду став суддя).
90. Рішення про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді ухвалюється Комісією за наявності обґрунтованого сумніву щодо його відповідності критеріям доброчесності чи професійної етики (абзац перший пункту 8.13 Положення № 141/зп-16).
91. Пункт 8.13 Положення № 141/зп-16 кореспондує частині третій статті 795 Закону № 1402-VIII, якою визначено, що ВККС ухвалює вмотивоване рішення про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді у разі наявності обґрунтованого сумніву щодо його відповідності критеріям доброчесності чи професійної етики. У такому разі переможцем конкурсу визначається наступний у рейтингу кандидат.
92. Відповідно до частини сьомої статті 101 Закону № 1402-VIII рішення ВККС можуть бути оскаржені до суду з підстав, установлених цим Законом.
93. При цьому пунктом 48 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII визначено, що рішення ВККС оскаржуються відповідно до статті 88 цього Закону.
94. Так, частиною другою статті 88 Закону № 1402-VIII передбачено, що суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням ВККС щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому КАС України.
95. Згідно із частиною третьою статті 88 Закону № 1402-VIII рішення ВККС, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав: 
1) склад членів ВККС, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити;
2) рішення не підписано будь-ким із складу членів ВККС, який провів кваліфікаційне оцінювання;
3) суддя (кандидат на посаду судді) не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання;
4) рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.
96. Велика Палата Верховного Суду не встановила обставин чи підстав для скасування оскаржуваного рішення, визначених пунктами 1-3 статті 88 Закону № 1402-VIII.
97. Водночас Велика Палата Верховного Суду наголошує, що судовий контроль за реалізацією суб`єктами владних повноважень їхніх дискреційних повноважень здійснюється за визначеними частиною другою статті 2 КАС України критеріями, зокрема, чи діяли вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, обґрунтовано, добросовісно, розсудливо. 
98. При цьому, якщо суд установить, що діяльність органу державної влади не відповідає хоча б одному з визначених у частині другій статті 2 КАС України критеріїв, це може бути підставою для задоволення позову щодо оскарження відповідних дій (бездіяльності) чи рішення, якщо така діяльність порушує права, свободи та інтереси позивача.
99. У свою чергу, ВККС є уповноваженим суб`єктом з питань проведення добору кандидатів для призначення на посаду судді та прийняття рішення за його результатами, тобто є суб`єктом владних повноважень, на дії якого поширюються вимоги, встановлені статтею 2 КАС України.
100. Оцінюючи спірне рішення в аспекті його відповідності частині третій статті 795 Закону № 1402-VIII, Велика Палата Верховного Суду виходить з такого.
101. Предметом спору є рішення Комісії від 19.03.2024 № 357/дс-24, яким відмовлено позивачу в наданні рекомендації для призначення на посаду судді Київського районного суду міста Одеси.
102. Спірне рішення ВККС ухвалила за наслідками співбесіди з  ОСОБА_1 у межах Конкурсу, після якої Комісія дійшла висновку про наявність обґрунтованих сумнівів у відповідності позивача критерію доброчесності, оскільки позивач в анкетах кандидата на посаду судді не відобразив інформацію про наявність у нього [ ОСОБА_1 ] паспорта громадянина російської федерації, що є істотною обставиною, яку позивач мав повідомити, маючи намір кандидувати на посаду судді.
103. Касаційний адміністративний суд погодився з висновком Комісії про те, що позивач недобросовісно заповнив анкети кандидата на посаду судді місцевого суду, оскільки не зазначив про громадянство російської федерації, навіть за тих умов, в яких він його «набув».
104. Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне нагадати, що завдання ВККС в рамках процедури конкурсного призначення на посаду судді місцевого суду полягає в тому, щоб сформувати професійний суддівський корпус, який, здійснюючи правосуддя іменем України, має також утверджувати довіру до судової влади. Іншими словами, посада судді передбачає не тільки високий професійний рівень особи, яка займає цю посаду чи претендує на її зайняття, але також відповідні особистісні якості, які необхідні для виконання професійних обов`язків на цій посаді, адже здійснення правосуддя, як і його сприйняття (розуміння таким) у соціумі, вимагає передовсім від «носія» (представника) судової влади (як і від того / тих, хто претендує(-ють) ним / ними стати) дотримуватися гідної поведінки не лише в межах професійної роботи, але й повсякчас, що таким чином має сприяти утвердженню у суспільстві та державі авторитету судової влади та верховенства права.
105. У постанові від 14.11.2024 у справі № 990/71/24 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що ВККС відповідно до свого статусу, повноважень, встановленого законом порядку, мети і завдань, які перед нею стоять, вільна у виборі будь-яких підстав і, керуючись власною оцінкою цих підстав, вправі засумніватися у відповідності кандидата на посаду судді критеріям та умовам, за яких можливе внесення рекомендації про призначення на посаду судді.
106. У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила також, що з оцінки основних правил та мети положень статті 795 Закону № 1402-VIII можна презюмувати, що ці підстави повинні бути об`єктивними, реальними, вагомими (істотними), дієвими і негативними настільки, щоб засумніватися у відповідності кандидата критерію доброчесності чи професійної етики, або містити в собі властивості (ознаки), які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням. Такими підставами можуть бути будь-які фактори, явища, події об`єктивної дійсності, що містять ознаки (властивості), які характеризують чи виділяють кандидата на посаду судді як постать, що не відповідає якимсь певним «еталонним» критеріям доброчесності та професійної етики, яким повинен відповідати суддя як носій влади, або, інакше кажучи, неофіційній, ментальній системі уявлень, що ґрунтується на традиціях (звичаях), норм та оцінок і регулює поведінку людей у суспільстві, на колективно підсвідомому рівні схвалюється більшістю суспільства, практична реалізація якої забезпечується громадським осудом.
107. У постанові від 18.04.2024 № 9901/110/19 Велика Палата Верховного Суду підкреслила, що судовий контроль щодо дискреційних повноважень Комісії надати оцінку кандидату на посаду судді на предмет його відповідності встановленим законом критеріям компетентності, професійної етики та доброчесності згідно з положеннями частини другої статті 2 КАС України покликаний забезпечити, щоб ці повноваження були використані відповідно до мети, з якою вони були надані, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом (запобігаючи всім формам дискримінації), пропорційно (зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи та цілями, на досягнення яких спрямоване прийняте Комісією рішення за результатами кваліфікаційного оцінювання). Іншими словами, суд повинен забезпечити, щоб реалізація ВККС дискреційних повноважень при проведенні кваліфікаційного оцінювання не була свавільною. Зазначено, що повноваження членів Комісії оцінювати певні факти як такі, що узгоджуються чи ні з поняттям доброчесності, є виключними. Ніхто інший, окрім Комісії, не має повноважень оцінювати доброчесність кандидата на посаду судді.
108. У згадуваній постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2024 у справі № 990/71/24 з цього приводу вказано, що межі дискреції ВККС щодо вирішення питання про внесення рекомендацій до ВРП про призначення кандидата на посаду судді не можуть бути неосяжними та повинні підлягати зовнішньому публічному контролю. Процес розгляду Комісією цього питання, як і ухвалене за результатом цього процесу рішення, мають бути зрозумілими як кандидату на посаду судді, стосовно якого розглядалося питання, так і незалежному сторонньому спостерігачеві.
109. Касаційний адміністративний суд зазначив, що обсяг і ступінь мотивації рішення залежить від конкретних обставин, які були предметом розгляду, але у будь-якому випадку мають показувати, наприклад, що доводи / пояснення кандидата на посаду судді взято до уваги, і, що важливо, давати розуміння, чому і чим керувалася Комісія, коли оцінювала цього кандидата.
110. Разом з тим частина дев`ята статті 69 Закону № 1402-VIII установлює умови визначення відповідності кандидата на посаду судді критерію доброчесності, які законодавець пов`язує, зокрема, з наявністю / відсутністю обґрунтованих сумнівів у його незалежності, чесності, неупередженості, непідкупності, сумлінності, у дотриманні ним етичних норм, у його бездоганній поведінці у професійній діяльності та особистому житті.
111. Як зазначалося вище, ВККС ухвалила спірне рішення, маючи обґрунтовані сумніви щодо відповідності позивача як кандидата на посаду судді критерію доброчесності, проаналізувавши установлені обставини стосовно отримання позивачем паспорта російської федерації та вчинення подальших дій з метою виходу з громадянства російської федерації, зіставивши їх з поясненнями ОСОБА_1 про мету та необхідність отримання цього документа, констатувала факт незазначення наявності паспорта громадянина російської федерації (отриманого за законами окупаційної влади) в анкетах кандидата на посаду судді.
112. Велика Палата Верховного Суду, надаючи тлумачення поняттю «обґрунтовані сумніви», у постанові від 14.11.2024 у справі № 990/139/24 дійшла таких висновків: «…поняття «обґрунтовані сумніви» в адміністративному судочинстві означає, що сумніви повинні бути підкріплені конкретними фактами або доказами, які можуть викликати сумнів у правильності або законності певного рішення, дії чи бездіяльності, а також достовірності наданих (в цьому випадку) кандидатом на посаду судді відповідних пояснень, які Комісія ставить під сумнів. Ці сумніви не можуть бути простою підозрою чи відчуттям членів Комісії, а повинні базуватись на реальних фактах або обставинах, що дозволяють обґрунтовано сумніватися в певних подіях, фактах чи твердженнях.
Це означає, що сумніви не можуть бути просто суб`єктивними, вони повинні мати об`єктивну основу (мають підтверджуватися фактичними даними), яка може бути перевірена і оцінена судом».
113. Суд першої інстанції зауважив, що «норми» (стандарти) належної (гідної, етичної) поведінки кандидата на посаду судді не мають вичерпного, чітко окресленого визначення (виміру), адже подібні визначення не можуть охопити всіх граней суспільного життя, якому властиво змінюватися як з плином часу, так і під впливом низки соціальних процесів.
114. Професійна діяльність і досвід роботи безперечно впливають на спроможність особи виконувати професійні обов`язки на посаді судді, й цей аспект Комісія теж покликана оцінити через призму відповідності певної кандидатури посаді судді. Водночас законодавець визначив, що етична компонента професійного судді має не менш важливе значення для здійснення правосуддя на засадах верховенства права, тож і цей аспект Комісія змушена брати до уваги під час конкурсного добору.
115. Оцінювання кандидатури на посаду судді з цієї позиції не лише покладає відповідальність на Комісію за свої рішення (проявом якої є, зокрема, належна їх мотивація), але й виставляє заодно певні вимоги до кандидатів на посаду судді.
116. Суд першої інстанції зазначив, що складно передбачити всі наслідки дій (вчинків, поведінки) особи у мінливих суспільних відносинах, особливо в умовах невизначеності. Водночас в людській спільноті - яка сформована і функціонує у певному історичному проміжку часу [«наповненому» притаманними йому культурними, моральними, ціннісними якостями (характеристиками] - завжди існуватимуть певні засадничі уявлення про «правила» поведінки (дій, вчинків), які за певних умов / обставин (контексту) однаково сприймаються як належні (очікувані, передбачувані) або, іншими словами, «правильні». І йдеться не тільки про суто нормативно-правові стандарти (тобто офіційні; виконання яких забезпечується державним примусом), але і про норми моральні та етичні, які, втім, переплітаються з нормами права і як своєрідний «внутрішній» регулятор поведінки людей значною мірою впливають і на правове її [поведінки] регулювання.
117. У цьому зв`язку суд першої інстанції звернув увагу на те, що професійна та, що важливо, етична поведінка судді позиціонується на міжнародному рівні як невід`ємна складова функціонування судової системи у демократичному суспільстві, побудованому на довірі з боку суспільства та авторитеті судової влади в питаннях моралі, чесності та непідкупності судових органів. Орієнтири такої поведінки судді закріплені у згадуваних Бангалорських принципах від 19.05.2006 (схвалені Резолюцією Економічної та соціальної ради ООН 27.07.2006 № 2006/23).
118. За текстом цього акта, дотримання етичних норм, демонстрація дотримання етичних норм є невід`ємною частиною діяльності суддів (четвертий показник).
119. У пункті 4.2 Бангалорських принципів поведінки судді зазначено, що постійна увага з боку суспільства покладає на суддю обов`язок прийняти ряд обмежень, і, незважаючи на те, що пересічному громадянину ці обов`язки могли б здатися обтяжливими, суддя приймає їх добровільно та охоче. Поведінка судді має відповідати високому статусу його посади.
120. Суддя не повинен дозволяти членам своєї родини, соціальним чи іншим стосункам певним чином впливати на його діяльність, що пов`язана зі здійсненням функції судді, а також на прийняття ним судових рішень. Суддя не має права використовувати чи дозволяти використовувати авторитет власної посади для досягнення особистих інтересів судді, членів його сім`ї чи інших осіб. Суддя не повинен діяти чи дозволяти іншим діяти у такий спосіб, щоб можна було зробити висновок, що будь-хто неналежно впливає на здійснення суддею його повноважень (пункти 4.8, 4.9 Бангалорських принципів поведінки судді).
121. Касаційний адміністративний суд підкреслив, що в цій справі спір стосується кандидата на посаду судді місцевого суду, а не судді, посада якого [судді] вимагає дотримання записаних в названому документі стандартів поведінки. Та, водночас, кандидат на посаду судді повинен відповідати вимогам до цієї посади, що, таким чином, дозволяє щонайменше орієнтуватися на певні засади поведінки, які закріплені в згадуваному міжнародному акті, під час оцінювання кандидатури на відповідність вимогам закону, надто коли це стосується етичного аспекту, адже, як уже указувалося, авторитет судової влади вимагає передовсім від її представників (суддів) поважати свою посаду і через призму власної поведінки утверджувати довіру суспільства до суду (як інституції) загалом.
122. З таких позицій оцінювання кандидата на посаду судді за критерієм доброчесності вимагає від Комісії ретельної уваги і передбачає певну свободу розсуду, або ж дискреції, що, водночас, тягне відповідальність за свої рішення, які, з уваги на юридичні наслідки, мають відповідати вимогам законності і обґрунтованості.
123. Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги щодо дискримінації позивача через наявність в нього паспорта громадянина російської федерації, Велика Палата Верховного Суду вважає їх необґрунтованими, оскільки вимога щодо зазначення інформації (повної, об`єктивно важливої) стосовно наявності громадянства іншої держави та/або зміни громадянства в анкетах кандидата для участі у Конкурсі не порушує принцип рівності громадян України в їх конституційних правах, що відповідає статті 24 Конституції України стосовно відсутності привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками, є об`єктивно виправданим, обґрунтованим, справедливим і не може вважатися дискримінаційним.
124. За практикою ЄСПЛ дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб без об`єктивного та розумного обґрунтування у відносно схожих ситуаціях (див. рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства», заява № 36042/97). Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю (див. рішення від 21.02.1997 у справі «Ван Раалте проти Нідерландів» (пункти 48, 49), рішення від 07.11.2013 у справі «Пічкур проти України»).
125. Тобто встановлення такої вимоги, як зазначення кандидатом інформації (повної, об`єктивно важливої) стосовно наявності громадянства іншої держави та/або зміни громадянства в анкетах кандидата для участі у Конкурсі, є об`єктивним критерієм для участі в Конкурсі.
126. Доводи позивача, що Комісія фактично відмовила йому в рекомендації на посаду судді саме з підстави примусово отриманого громадянства російської федерації та примусової паспортизації, є необґрунтованими, оскільки відмова ВККС мотивована виключно незазначенням інформації в анкеті кандидата щодо наявності в нього громадянства іншої держави і, як зазначив суд першої інстанції, порушене у спірному рішенні питання щодо громадянства зачіпає не стільки юридичний аспект зміни громадянства України, а саме підхід кандидата до повідомлення обставин, які мають значення для вирішення питання про відповідність посаді судді.
127. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду відхиляє покликання позивача на рішення ВККС, Вищої ради правосуддя та судові рішення відносно ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та  ОСОБА_5 в питаннях громадянства, оскільки такі відомості не охоплюються предметом спору, що розглядається.
128. Повертаючись до обставин справи, слід нагадати, що оскільки позивач проживав на території АР Крим (станом на дату встановлення там окупаційного режиму), то автоматично «набув» громадянство російської федерації. У березні 2015 року ОСОБА_1 взятий на облік як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України; після того (наприкінці 2015 року) позивач отримав паспорт громадянина російської федерації, який, за даними СБУ, ймовірно діє дотепер. Водночас у матеріалах справи є копія довідки Посольства російської федерації в Україні від 28.03.2027, відповідно до якої на підставі рішення від 14.02.2017 ОСОБА_1 дозволено вийти із громадянства російської федерації.
129. Не заперечуючи, що окупація АР Крим російською федерацією і встановлення на цій території окупаційного режиму (з 20.02.2014) позначилася на умовах проживання / перебування місцевого населення, одним із наслідків цієї окупації стало автоматичне і примусове надання (прийняття до) громадянства держави-окупанта та поширення на ці території політичної влади російської федерації, ВККС установила та позивач підтвердив під час співбесіди, що кандидат на посаду судді ОСОБА_1 за власною заявою звернувся про отримання паспорта громадянина російської федерації до окупаційної адміністрації російської федерації, яка діє на тимчасово окупованій території АР Крим, наголосивши на тому, що це був вимушений крок, продиктований потребою гарантувати собі безпечні умови для в`їзду / виїзду і перебування на тимчасово окупованій території АР Крим, а також для того, щоб оформити вихід з «автоматичного» громадянства російської федерації.
130. Отже, ОСОБА_1 мав чинний паспорт громадянина російської федерації, здійснив низку активних дій для його отримання та для подальшого припинення правового зв`язку з російською федерацією. Вказані обставини свідчать, що дії позивача, які пов`язані з отриманням паспорта російської федерації, хоч і базуються на законодавстві, яке уможливлює примусову / автоматичну паспортизацію, але є наслідком не примусу, а волевиявлення та свідомих дій позивача.
131. Отож доводи позивача про відсутність у нього обов`язку повідомити про «зміну громадянства» в анкетах, оскільки до оголошення процедури добору в нього [ ОСОБА_1 ] був припинений примусово набутий на території тимчасово окупованого Криму статус громадянина російської федерації, не підтверджені переконливими доказами, адже в матеріалах справи є лише довідка про дозвіл вийти із громадянства російської федерації, а не припинення статусу «громадянина російської федерації». 
132. Водночас доводи позивача в апеляційній скарзі про помилкове ототожнення Комісією понять «примусове набуття громадянства» та «примусова паспортизація» і, як наслідок, примусове набуття громадянства держави-окупанта не може вважатися зміною громадянства України, тому немає обов`язку про це зазначати в анкетах кандидата на посаду судді місцевого суду, Велика Палата Верховного Суду вважає безпідставними, оскільки паспорт громадянина є одним із документів, який підтверджує належність до громадянства тієї чи іншої держави.
133. Касаційний адміністративний суд правильно виснував, що паспорт громадянина російської федерації підтверджує приналежність особи до громадянства російської федерації, що імпліцитно вказує й на те, що автоматично і примусово набуте громадянство держави-окупанта отримало підтвердження з боку особи, яка проживала на окупованій території, у спосіб, який встановила окупаційна адміністрація.
134. Так, у статті 19 Закону № 2235-III визначено, що добровільним набуттям громадянства іншої держави вважаються всі випадки, коли громадянин України для набуття громадянства іншої держави повинен був звертатись із заявою чи клопотанням про таке набуття відповідно до порядку, встановленого національним законодавством держави, громадянство якої набуто.
135. Тобто добровільність набуття громадянства іншої країни характеризується тим, що вказане діяння вчиняється з власного бажання, доброї волі, без насилля чи примусу.
136. Необхідно врахувати, що визнання усіх мешканців АР Крим громадянами російської федерації не означає автоматичного проходження процедури, яка пов`язана з отриманням документів, що підтверджують таке громадянство.
137. Ураховуючи наведене вище, твердження позивача про те, що Комісія не мала підстав зазначати в спірному рішенні, що він [ ОСОБА_1 ] отримав громадянство російської федерації на тимчасово окупованій території Криму «добровільно» та «за власним бажанням», «власним зверненням», є безпідставним і таким, що не відповідає встановленим обставинам.
138. Не відповідають установленим обставинам і твердження позивача про те, що Комісія фактично відмовила йому в рекомендації на посаду судді саме з підстави примусово отриманого громадянства російської федерації та примусової паспортизації, оскільки, як наголосив Касаційний адміністративний суд, у вимірі обставин цієї справи сумнів Комісії спричинило не те, яким чином держава-окупант [російська федерація] «надає» своє громадянство, а власне поведінка / дії позивача у цьому зв`язку.
139. Отже, незазначення позивачем такої істотної обставини, як наявність у нього громадянства російської федерації в анкетах кандидата на посаду судді, є тим чинником, який зумовив у Комісії обґрунтовані сумніви щодо відповідності позивача як кандидата на посаду судді критерію доброчесності.
140. Суд першої інстанції не заперечував того, що у зв`язку з отриманням іншого паспорта позивач не втратив громадянства України, що він також підтвердив під час судового розгляду справи. Проте неспростовним залишається факт, що певний час ОСОБА_1 мав документ, який підтверджував його приналежність як громадянина російської федерації, чия політична влада діє на окупованій території АР Крим, з усіма пов`язаними із цим фактом юридичними наслідками у відносинах з державою-окупантом.
141. За висновком суду першої інстанції, з яким погоджується Велика Палата Верховного Суду, держава-окупант діє свавільно, водночас позивач як громадянин України і особа, яка кандидує на посаду судді, не міг не розуміти наслідків свого рішення (неповідомлення в анкетах про існування паспорта громадянина російської федерації) в контексті конкурсного добору.
142. Опосередкованим підтвердженням того, що позивач усвідомлював (розумів) як значення (зміст) запитання з приводу громадянства іншої держави, так і значимість цієї інформації, є те, яким чином він відповів на нього в анкеті кандидата на посаду судді Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, заповненої 29.11.2016.
143. Велика Палата Верховного Суду вважає, що незазначення (приховування) учасником Конкурсу певної інформації щодо себе може свідчити про його недоброчесність, якщо ця інформація є істотною і вона доводить порушення ним принципів моралі, добра і справедливості, порушення вагомих правил суспільного життя тощо.
144. Критерій доброчесності є надзвичайно важливим з огляду на те, яку роль відіграє судова влада у становленні правової держави. Саме доброчесність є ключовою категорією у формуванні морально-етичного образу суддів, запорукою формування довіри народу до суддів та судової влади в цілому.
145. Доброчесність - це необхідна морально-етична складова діяльності судді, яка, серед іншого, визначає межу і спосіб його поведінки, що базується на принципах об`єктивного ставлення до сторін у справах та чесності у способі власного життя, виконанні своїх обов`язків та здійсненні правосуддя.
146. За визначенням терміна, який подано у Сучасному словнику з етики, доброчесністю є позитивна моральна якість, зумовлена свідомістю і волею людини, яка є узагальненою стійкою характеристикою людини, її способу життя, вчинків; якість, що характеризує готовність і здатність особистості свідомо і неухильно орієнтуватись у своїй діяльності та поведінці на принципи добра і справедливості. 
147. Авторитет та довіра до судової влади формуються залежно від персонального складу судів, від осіб, які обіймають посади суддів та формують суддівський корпус. Саме тому важливо, щоб кандидат на посаду судді, як і суддя, не допускав будь-якої неналежної (недоброчесної, неетичної) поведінки як у професійній діяльності, так і в особистому житті, яка може поставити під сумнів відповідність кандидата критерію доброчесності, що негативно вплине на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням.
148. Отож з точки зору звичайної розсудливої, законослухняної та поінформованої людини, незазначення кандидатом на посаду судді інформації про набуття громадянства російської федерації чи просто перебування такої особи в громадянстві російської федерації - країни, яка вчиняє воєнні злочини проти Українського народу, враховуючи дії кандидата, спрямовані на набуття громадянства російської федерації (не заперечуючи мети отримання такого паспорта з огляду на небезпеку окупаційної влади, яка нехтує правами населення, яке проживає на тимчасово окупованій території України, що визнано на міжнародному рівні), не можуть свідчити про доброчесність кандидата на посаду судді.
149. Ураховуючи викладене, доводи позивача про те, що всупереч реальним обставинам справи суд першої інстанції зробив висновок про «неетичність» поведінки ОСОБА_1 , є безпідставними, оскільки поведінка позивача, яка полягає у незазначенні в анкетах кандидата на посаду судді істотної інформації, охоплюється поняттям доброчесність у своїй сукупності.
150. Стосовно доводів позивача про порушення процедури проведення з ним співбесіди, то суд першої інстанції, проаналізувавши чинне законодавство, зауважив, що у цій справі застосовними є загальні принципи проведення співбесіди, які визначені, зокрема, Регламентом ВККС та Положенням № 143/зп-16 у новій редакції, яка уже діяла на момент ухвалення спірного рішення.
151. Отже, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Касаційного адміністративного суду про те, що спірне рішення ВККС відповідає вимогам частини третьої статті 795 Закону № 1402-VIII, а також критеріям обґрунтованості, безсторонності та розсудливості, визначеним статтею 2 КАС України.
152. Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком Касаційного адміністративного суду, що немає підстав для задоволення позову.
153. Міркування і твердження позивача в апеляційній скарзі не спростовують правильності правових висновків Касаційного адміністративного суду, викладених в оскаржуваному рішенні. 
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
154. Згідно із частиною першою статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
155. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
156. За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
157. Велика Палата Верховного Суду вважає, що Касаційний адміністративний суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до вимог статті 316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а зазначеного рішення - без змін.
Висновки щодо розподілу судових витрат
158. Згідно із частиною шостою статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
159. Оскільки Велика Палата Верховного Суду не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то перерозподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 266, 308, 310, 315, 316, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2. Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 29.01.2025 у справі № 990/143/24 за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий суддя 	 	В. Ю. Уркевич	
Суддя-доповідач	 	Н. В. Шевцова	
Судді:	О. О. Банасько	О. В. Кривенда	
 	О. Л. Булейко 	М. В. Мазур	
 	Ю. Л. Власов	С. Ю. Мартєв	
 	І. А. Воробйова	К. М. Пільков	
 	М. І. Гриців	С. О. Погрібний	
 	Ж. М. Єленіна	О. В. Ступак	
 	Л. Ю. Кишакевич	О. С. Ткачук	
 	В. В. Король	Є. А. Усенко	
 	С. І. Кравченко