ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
02 квітня 2025 року 
м. Київ
 
справа № 472/241/23
провадження № 61-3627св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І.,
 
учасники справи:
позивач - керівник Вознесенської окружної прокуратури Миколаївської області в інтересах держави в особі Веселинівської селищної ради,
відповідач - ОСОБА_1 ,
треті особи: Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області, ОСОБА_2 ,
 
розглянув в порядку письмового провадження касаційну скаргу першого заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури на постанову Миколаївського апеляційного суду від 12 лютого 2024 року у складі колегії суддів: Серебрякової Т. В., Коломієць В. В., Самчишиної Н. В.,
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2023 року керівник Вознесенської окружної прокуратури Миколаївської області звернувся в інтересах держави в особі Веселинівської селищної ради з позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області), ОСОБА_2 , про скасування державної реєстрації земельної ділянки, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що Вознесенською окружною прокуратурою були виявлені порушення вимог законодавства при розпорядженні ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності, призначеними для ведення особистого селянського господарства, що розташовані, зокрема, в межах території Порічанської сільської ради Веселинівського (Вознесенського) району Миколаївської області.
Так, наказом першого заступника начальника ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 11 жовтня 2019 року за № 7777/0/14/-19-СГ затверджено документацію із землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано у власність ОСОБА_2 із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства земельну ділянку площею 2.0000 га, кадастровий номер 4821784200:02:000:0550, в межах території Порічанської сільської ради (Веселинівська ОТГ) Веселинівського району Миколаївської області (натепер Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області).
На підставі цього наказу державним реєстратором Веселинівської селищної ради Волощук І. В. 01 листопада 2019 року здійснено запис №34054068 про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на зазначену земельну ділянку.
У подальшому ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27 листопада 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Веселинівського районного нотаріального округу Миколаївської області Євстратовою О. М., відчужив вказану земельну ділянку на користь ОСОБА_1 , у зв`язку з чим у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис за №34346047.
Водночас, згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_2 на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Київській області за № 10-5070/15-19-сг від 29 липня 2019 року отримав безоплатно у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 2.0000 га, кадастровий номер 3222486200:04:001:5533, розташовану в межах території Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Державна реєстрація права власності проведена 31 липня 2019 року, номер запису 32644332.
Таким чином, ОСОБА_2 на час звернення до ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області вже використав своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для даного виду використання.
Тобто, всупереч вимог статей 116, 118, 121 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), ОСОБА_2 при зверненні до ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області не зазначив про те, що він раніше використав право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства.
У свою чергу, ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області розглядаючи заяву ОСОБА_2 про затвердження проекту землеустрою по суті не надало належної оцінки обставинам і умовам зазначеним у заяві, не перевірило факт використання ОСОБА_2 свого права на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, внаслідок чого земельна ділянка площею 2.0000 га, кадастровий номер 4821784200:02:000:0550, незаконно вибула із земель державної власності.
У подальшому, після реєстрації права власності на вказану земельну ділянку, новий власник ОСОБА_1 об`єднав її з іншими земельними ділянками з кадастровими номерами 4821784200:02:000:0558, 4821784200:02:000:0549, утворивши нову земельну ділянку загальною площею 6.0000 га з кадастровим номером 4821784200:02:000:0612, про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис № 41528678 від 12 квітня 2021 року.
При цьому, на думку прокурора, факт об`єднання ОСОБА_1 земельних ділянок, в результате якого спірна земельна ділянка площею 2.0000 га з кадастровим номером 4821784200:02:000:0550 увійшла до складу новоутвореної земельної ділянки з кадастровим номером 4821784200:02:000:0612, не перешкоджає витребуванню земельної ділянки в координатах, межах та конфігурації, що була передана наказом ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 11 жовтня 2019 року за № 7777/0/14/-19-СГ у власність ОСОБА_2 .
Посилаючись на викладені обставини, керівник Вознесенської окружної прокуратури Миколаївської області просив:
скасувати в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 4821784200:02:000:0612, площею 6.0000 га, що розташована в межах території Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області;
скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 4821784200:02:000:0612 (номер запису про право власності 41528678 від 12 квітня 2021 року);
витребувати у ОСОБА_1 у власність держави в особі Веселинівської селищної ради земельну ділянку з кадастровим номером 4821784200:02:000:0550, площею 2.0000 га, вартістю 28 400 грн, призначену для ведення особистого селянського господарства, розташовану в межах території Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області з відповідними координатами, що зазначені в позовній заяві.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 вересня 2023 року позовні вимоги керівника Вознесенської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області до ОСОБА_1 , треті особи: ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області, ОСОБА_2 , про скасування державної реєстрації земельної ділянки, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки задоволено повністю.
Скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 6 га з кадастровим номером 4821784200:02:000:0612 (номер запису про право власності 41528678 від 12 квітня 2021 року).
Скасовано в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 4821784200:02:000:0612 площею 6 га, що розташована в межах території Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області.
Витребувано у ОСОБА_1 у власність держави в особі Веселинівської селищної ради земельну ділянку з кадастровим номером 4821784200:02:000:0550 площею 2 га, призначену для ведення особистого селянського господарства, розташовану в межах території Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області з наступними координатами: №1 - відстань: 160,05 м., координати: X - 5254103.320, Y - 247891.030; №2 - відстань: 100,00 м., координати: X - 5254243.850, Y - 247814.430; №3 - відстань: 103,20 м., координати: X - 5254328.580, Y - 247761.320; №4 - відстань: 200,00 м., координати: X - 5254416.020, Y - 247706.510; №5 - відстань: 118,03 м., координати: X - 5254574.463, Y - 247584.457; №6 - відстань: 181,74 м., координати: X - 5254667.950, Y - 247512.410; №7 - відстань: 90,34 м., координати: X - 5254553.280, Y - 247653.410; №8 - відстань: 77.29 м., координати: X - 5254474.510, Y - 247697.650; №9 - відстань: 102,22 м., координати: X - 5254413.060, Y - 247744.530; №10 - відстань: 97,06 м., координати: X - 5254325.850, Y - 247797.860; №11 - відстань: 155,68 м., координати: X - 5254243.830, Y - 247849.760; №12 - відстань: 38,75 м., координати: X - 5254109.950, Y - 247929.210.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Миколаївської обласної прокуратури 9 394 грн судового збору. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що:
органом, який на час звернення з позовом до суду наділений правом розпорядження земельними ділянками (в тому числі сільськогосподарського призначення) комунальної власності, розташованими на території Веселинівської територіальної громади, є Веселинівська селищна рада, тому саме вона має право на звернення з вказаним позовом до суду. Разом з тим, селищною радою жодних заходів щодо повернення спірної земельної ділянки у комунальну власність не вжито.Спір стосується інтересів держави, які полягають у захисті права народу України на землю, захист яких повинен здійснювати відповідний орган місцевого самоврядування, проте зазначений захист не здійснює, а тому прокурором доведено передбачені законом підстави для представництва інтересів держави в суді;
ОСОБА_2 в порушення вимог статті 116 ЗК України двічі використав своє право на приватизацію земельної ділянки за одним видом користування, отримавши безкоштовно у власність дві окремі ділянки з одним цільовим призначенням, а також з перевищенням встановленої статею 121 ЗК України максимальної норми ділянки по даному виду користування, що є порушенням визначеного земельним законодавством порядку; 
при здійсненні функцій із розпорядження землями, зокрема, здійснюючи розгляд заяви ОСОБА_2 про передачу спірної земельної ділянки у власність, ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області мало б не допустити зазначених порушень, відмовити у погодженні та затвердженні відповідного проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, який не відповідає положенням закону, відмовити особі у передачі спірної земельної ділянки у власність;
суд не прийняв до уваги доводи про те, що первісно отримана ОСОБА_2 у власність земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства могла бути приватизованою від його імені сторонніми особами шахрайським шляхом (шляхом підроблення та подальшого використання довіреності від його імені), оскільки ця обставина на час розгляду справи є лише припущенням та однією з версій, які перевіряються у кримінальному провадженні №42019110350000029 від 13 лютого 2019 року, яке на час вирішення спору знаходиться на стадії досудового розслідування в провадженні детективів Національного антикорупційного бюро України. В той же час, матеріали справи не містять жодних доказів, що б підтвердили вказані заперечення з певною вірогідністю (документальне підтвердження, висновки експертиз тощо);
отже, ОСОБА_1 придбав вказану земельну ділянку в особи, яка не мала права набуття її у власність та, відповідно, відчужувати;
за таких обставин, оскільки право на приватизацію використане ОСОБА_2 з порушенням вимог закону, а наказ ГУ Держгеокадастру, який став підставою для вилучення зазначеної земельної ділянки із державної власності, прийнятий незаконно, тому спірна земельна ділянка підлягає витребуванню в останнього набувача на користь Веселинівської територіальної громади в особі Веселинівської селищної ради на підставі положень статті 388 ЦК України;
в частині тверджень відзиву про недопустимість втручання держави у право на мирне володіння особою майном суд зазначив, що встановивши, що ОСОБА_2 відчужує земельну ділянку одразу ж після її набуття у власність, тобто не маючи наміру здійснювати діяльність згідно з цільовим призначенням земельної ділянки, для якої надавалася у власність, ОСОБА_1 не мав перешкод для того, щоб зваживши на ці обставини, проявити хоча б мінімальну обачність при укладенні договору купівлі-продажу спірної ділянки;
за загальним правилом, рішення суду про витребування з незаконного володіння нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення відповідних змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в частині його власника/володільця;
для внесення такого запису на підставі зазначеного рішення суду окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем не потрібно;
проте в даному випадку спірна земельна ділянка була об`єднана відповідачем з іншими земельними ділянками (що не є безпосередніми предметами спору) та втратила свої індивідуальні характеристики. Внаслідок такого об`єднання була створена нова ділянка з кадастровим номером 4821784200:02:000:0612 (з іншою площею та конфігурацією), про що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис № 41528678 від 12 квітня 2021 року;
отже, з моменту реєстрації земельної ділянки 4821784200:02:000:0612 площею 6,00 га, державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 4821784200:02:000:0550 площею 2,00 га скасована, а відповідна Поземельна книга закрита. Таким чином, земельна ділянка з кадастровим номером 4821784200:02:000:0550 перестала існувати, як окремий об`єкт цивільних прав, оскільки шляхом об`єднання увійшла до складу земельної ділянки з кадастровим номером 4821784200:02:000:0612 площею 6,00 га;
враховуючи те, що до складу новоствореної земельної ділянки увійшла земельна ділянка, яка отримана незаконно та підлягає витребуванню на користь держави, земельна ділянка з кадастровим номером 4821784200:02:000:0612 не може існувати у встановлених межах;
водночас, без скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 4821784200:02:000:0612 спірна ділянка буде рахуватися у її складі, а отже неможливо буде забезпечити її витребування у власність держави;
з метою реального поновлення прав держави, державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером 4821784200:02:000:0612 підлягає скасуванню.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 12 лютого 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 вересня 2023 року - скасовано та постановлено у справі нове судове рішення. У задоволенні позовних вимог керівника Вознесенської окружної прокуратури Миколаївської області в інтересах держави в особі Веселинівської селищної ради до ОСОБА_1 , треті особи: ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області, ОСОБА_2 , про скасування державної реєстрації земельної ділянки, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку, витребування земельної ділянки відмовлено. Стягнуто з Миколаївської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 12 078 грн витрат зі сплати судового збору, сплаченого за розгляд справи в суді апеляційної інстанції. 
Апеляційний суд виходив з того, що:
судом першої інстанції з урахуванням наявних у справі доказів, правильно встановлено, що ОСОБА_2 набув право власності на спірну земельну ділянку з порушенням вимог закону, оскільки ця земельна ділянка вибула із земель державної власності внаслідок повторного незаконного використання ОСОБА_2 права на безоплатну передачу землі одного виду використання, а тому він і не мав права на її відчуження ОСОБА_1 (протилежного апеляційним судом не встановлено);
встановивши, що спірна земельна ділянка вибула з володіння власника - держави поза її волею, на підставі незаконного рішення (наказу) державного органу, а ОСОБА_2 , не маючи на це права, здійснив відчуження спірної земельної ділянки ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відновлення порушеного права Веселинівської селищної ради необхідно здійснювати шляхом витребування землі від добросовісного набувача, яким є ОСОБА_1 , і таке витребування майна є законним та пропорційним заходом, виправданим, переслідує легітимну мету та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод;
проте, поза увагою суду залишилось те, що, вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача нерухомого майна, необхідно оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна; право власника на витребування майна від добросовісного набувача залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння;
у даній справі встановлено, що відповідач ОСОБА_1 набув спірну земельну ділянку за відплатним договором, зі змісту якого вбачається, що приватним нотаріусом при посвідченні вказаного договору була перевірена за відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належність спірної земельної ділянки продавцю ОСОБА_2 ;
зі змісту апеляційної скарги вбачається, що на момент придбання спірної земельної ділянки ОСОБА_1 покладався на відомості у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації права власності за ОСОБА_2 . Доказів причетності ОСОБА_1 до обставин неправомірного набуття ОСОБА_2 права власності на спірну земельну ділянку або його обізнаності щодо таких дій матеріали справи не містять;
відповідно ОСОБА_1 діяв правомірно та добросовісно. Прокурором належними та достатніми доказами добросовісність ОСОБА_1 , як набувача спірного майна, не спростована. Не доводить недобросовісність відповідача і посилання прокурора на те, що відповідач повинен був звернути увагу на те, що ОСОБА_2 відчужує земельну ділянку одразу після набуття її у власність (01 листопада 2019 року). Не свідчить про недобросовісність ОСОБА_1 і твердження прокурора про те, що відповідач раніше неодноразово набував у власність за договорами купівлі-продажу земельні ділянки зазначеної категорії, відповідно достеменно обізнаний із процедурою як набуття, так і відчуження прав на землю;
з огляду на викладене витребування у відповідача спірної земельної ділянки не буде відповідати як критерію законності втручання держави у права набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього;
за таких обставин, позов керівника Вознесенської окружної прокуратури Миколаївської області в частині витребування спірної земельної ділянки задоволенню не підлягає;
до того ж, оскільки позовні вимоги про скасування в Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки та скасування в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку є похідними від позовної вимоги про витребування земельної ділянки, то у їх задоволені також слід відмовити.
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
У березні 2024 року перший заступник керівника Миколаївської обласної прокуратури через підсистему «Електронний Суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Миколаївського апеляційного суду від 12 лютого 2024 року, в якій просив постанову скасувати, залишити в силі рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 вересня 2023 року.
Касаційна скарга мотивована тим, що:
            оцінюючи добросовісність ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції послався на висновки Великої Палати Верховного Суду викладені в постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 та від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц, але не врахував їх виходячи з дійсних обставин справи;
            так, відповідач є власником ще понад 150 земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства та під час розгляду справи він не надав докази того, що ним здійснюється обробіток спірної земельної ділянки, будь-яка господарська діяльність на ній, що є єдиним джерелом доходу для нього або його родини, матеріальною основою їх існування, тому ухваливши рішення про витребування земельної ділянки, яку держава втратила поза своєю волею, суд першої інстанції не створив умов, за яких відповідач зазнає втрат, що є надмірними для нього особисто, його родини або господарської діяльності;
            він не позбавлений можливості відновити своє право шляхом пред`явлення вимоги до особи, в якої придбав земельну ділянку про відшкодування завданих збитків (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц, від 12 червня  2019 року у справі № 487/10128/14-ц та від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17), тому витребування земельної ділянки відповідає принципу пропорційності;
            апеляційний суд безпідставно послався на позиції, висловлені Верховним Судом у постановах, які не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції та стосуються інших правовідносин;
так, у справах № 922/3537/17, № 199/7375/16, № 199/8047/16 Верховний Суд зробив висновки щодо неможливості витребування майна, набутого на прилюдних торгах;
            у справі № 922/2416/17 Верховний Суд зробив висновок щодо врахування обставин недобросовісності при зверненні стягнення на предмет іпотеки;
            у справі № 610/1030/18 Верховний Суд зробив висновок щодо подвійної оренди;
            у справі № 521/8368/15 Верховний Суд висловився щодо спадкових правовідносин.
Аргументи інших учасників справи
У квітні 2024 року ОСОБА_1 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити в задоволенні касаційної скарги та залишити без змін постанову суду апеляційної інстанції.
В обґрунтування відзиву зазначив, що апеляційний суд правильно встановив, що він набув право власності на земельну ділянку на підставі відплатного договору, при посвідченні якого приватний нотаріус перевірив відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. При розмові з ОСОБА_2 останній запевнив, що раніше жодного разу право безоплатної приватизації земельної ділянки сільськогосподарського призначення не використовував. Прокурором належними та достатніми доказами його добросовісність не спростована. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 26 березня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі № 472/241/23 та витребувано справу із суду першої інстанції.
У квітні 2024 року матеріали справи № 472/241/23 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 25 лютого 2025 року у задоволенні клопотання першого заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури про повідомлення про дату та час розгляду справи відмовлено. Справу № 748/413/23 призначено до судового розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 26 березня 2024 року зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України - суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 130/1017/20, від 28 грудня 2022 року у справі № 472/156/21, від 29 березня 2023 року у справі № 684/933/18, від 09 лютого 2023 року у справі № 483/2263/19, від 28 квітня 2022 року у справі № 676/196/20, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц, від 07 листопада 2018 року у справі №488/6211/14-ц, від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, від 28 квітня 2022 року у справі № 676/196/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 130/1017/20, від 09 лютого 2023 року у справі №483/2263/19, від 28 грудня 2022 року у справі № 472/156/21, від 29 березня 2023 року у справі №684/933/18.
Фактичні обставини справи
Апеляційний суд встановив, що наказом ГУ Держгеокадастру у Київській області «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» від 29 липня 2019 року №10-5070/15-19-сг затверджено проект документацію із землеустрою щодо відведення у власність та надано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 2.0000 га, кадастровий №3222486200:04:001:5533, із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області.
На підставі цього наказу 31 липня 2019 року державним реєстратором Комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Хиба А. В. внесено запис №32644332 про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на вищевказану земельну ділянку площею 2.00 га, кадастровий №3222486200:04:001:5533.
24 липня 2019 року ОСОБА_2 звернувся до ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства площею 2.00 га за рахунок земель сільськогосподарського призначення за межами населеного пункту, яка находиться на території Порічанської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області.
Наказом ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення» від 11 жовтня 2019 року за № 7777/0/14-19-СГ затверджено документацію із землеустрою щодо відведення у власність та надано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 2.0000 га, в тому числі ріллі площею 2.0000 га, кадастровий №4821784200:02:000:0550, із земель сільськогосподарського призначення державної власності без зміни цільового призначення для ведення особистого селянського господарства, розташовану в межах території Порічанської сільської ради (Веселинівська ОТГ) Веселинівського району Миколаївської області (натепер - територія Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області).
На підставі цього наказу 01 листопада 2019 року державним реєстратором Веселинівської селищної ради Волощук І. В. внесено запис №34054068 про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер 4821784200:02:000:0550.
27 листопада 2019 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Веселинівського районного нотаріального округу Миколаївської області Євстратовою О. М., зареєстрованого в реєстрі за №460, продав земельну ділянку площею 2.00 га, розташовану в межах території Порічанської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області (натепер - територія Веселинівської селищної ради Вознесенського району Миколаївської області), призначену для ведення особистого селянського господарства, кадастровий №4821784200:02:000:0550, ОСОБА_1 , який після реєстрації права власності на це майно об`єднав вказану земельну ділянку із належними йому земельними ділянками з кадастровими №№4821784200:02:000:0578 та 4821784200:02:000:0549, створивши таким чином нову земельну ділянку площею 6.00 га з кадастровим №4821784200:02:000:0612, та зареєстрував своє право власності на новостворену земельну ділянку, про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно внесено запис №41528678 від 12 квітня 2021 року.
Позиція Верховного Суду
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України).
Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).
Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18)).
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) «фізично» - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19)).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18) вказано, що: «за змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (провадження № 6-251цс15). Цей висновок також був неодноразово підтриманий і Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 05 грудня 2018 року (провадження № 14-247цс18 та № 14-179цс18)».
Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), на яку посилається прокурор в касаційній скарзі).
Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)).
Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. пункти 84, 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)).
Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У частині третій цієї ж статті передбачено самостійне правило: якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача в усіх випадках. За змістом частини п`ятої статті 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (див. пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18).
Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).
Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19)).
Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2023 року в справі № 233/4365/18 (провадження № 14-96цс21) вказано, що: «Вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна (див., зокрема, постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (пункт 51), від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (пункти 38-39, 57), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (пункти 46.1-46.2), а також висновок про те, що не може вважатися добросовісною особа, яка знала чи могла знати про порушення порядку реалізації майна або знала чи могла знати про набуття нею майна всупереч закону (див., зокрема, постанови від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 61), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 211), від 6 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (пункт 55), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (пункт 5.66))».
Для приватного права, з урахуванням принципу розумності, є неприйнятним використання конструкції юридичної особи (зокрема, внесення нерухомості до статутного капіталу юридичної особи, вихід учасника із юридичної особи та отримання при виході), інших правомірних приватно-правових засобів (зокрема, поділ об`єктів нерухомості) з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову. Застосування приватно-правових конструкцій з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову по своїй суті є недобросовісним та свідчить про зловживання учасниками цивільного обороту. До обставин, які можуть свідчити про те, що учасники створюють видимість добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову, відноситься, зокрема: момент вчинення правочину чи інших дій; суб`єкти, які вчиняють або з якими вчиняються правочини контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родичі, квазіродичі, пов`язана чи афілійована юридична особа, пов`язані чи афілійовані групи юридичних осіб) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 листопада 2022 року в справі № 522/14900/19 (провадження № 61-10361св22)).
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04).
Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту зазначеної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.
Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.
Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Потрібний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.
Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки, встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.
Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, потрібно застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади чи місцевого самоврядування постанову (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 грудня 2022 року у справі № 472/156/21 (провадження № 61-7658св22)).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
У справі, що переглядається:
при зверненні з позовом прокурор посилався на те, що земельна ділянка площею 2.0000 га, кадастровий номер 4821784200:02:000:0550, в межах території натепер Веселинівської селищної ради набута у власність ОСОБА_2 незаконно, оскільки на час звернення до ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області він вже використав своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для даного виду використання. ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області допущено порушення вимог земельного законодавства при передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_2 , унаслідок чого земельна ділянка незаконно вибула із власності держави. ОСОБА_1 придбав спірну земельну ділянку в особи, яка не мала права її отримувати та відчужувати;
суди встановили, щонаказом ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області від 11 жовтня 2019 року за № 7777/0/14-19-СГ затверджено документацію із землеустрою щодо відведення у власність та надано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 2.0000 га, кадастровий №4821784200:02:000:0550, для ведення особистого селянського господарства, розташовану в межах території натепер - Веселинівської селищної ради, на підставі цього наказу 01 листопада 2019 року державним реєстратором Веселинівської селищної ради Волощук І. В. внесено запис №34054068 про реєстрацію права власності ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку площею 2 га, але наказом ГУ Держгеокадастру у Київській області «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» від 29 липня 2019 року №10-5070/15-19-сг затверджено проект документації із землеустрою щодо відведення у власність та надано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 2.0000 га, кадастровий №3222486200:04:001:5533, із земель сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, тобто ОСОБА_2 вже використав своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для даного виду використання, 27 листопада 2019 року ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу продав спірну земельну ділянку ОСОБА_1 , який після реєстрації права власності на це майно об`єднав вказану земельну ділянку із належними йому земельними ділянками з кадастровими № 4821784200:02:000:0578 та № 4821784200:02:000:0549, створивши таким чином нову земельну ділянку площею 6.00 га з кадастровим №4821784200:02:000:0612;
отже, суди зробили обгрунтований висновок про те, що спірна земельна ділянка вибула із власності держави поза її волею, оскільки наказ ГУ Держгеокадастру, який став підставою для надання у власність ОСОБА_2 земельної ділянки прийнятий незаконно;
задовольняючи позовні вимоги в частині витребування земельної ділянки суд першої інстанції виходив з того, що  ОСОБА_2 відчужує земельну ділянку одразу ж після її набуття у власність, тобто не маючи наміру здійснювати діяльність згідно з цільовим призначенням земельної ділянки, для якої надавалася у власність, тому ОСОБА_1 не мав перешкод для того, щоб зваживши на ці обставини, проявити хоча б мінімальну обачність при укладенні договору купівлі-продажу спірної ділянки. Правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. Тим паче, що землі сільськогосподарського призначення займають центральне місце у складі земель України. Виходячи з цього, у Земельному кодексі України закріплено принцип пріоритетності земель сільськогосподарського призначення та особливі вимоги щодо використання цієї категорії земель. Разом з тим, чинне законодавство надає відповідачу додаткові ефективні засоби юридичного захисту у разі задоволення позовних вимог. ОСОБА_1 не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до ОСОБА_2 , в якого придбав спірну земельну ділянку, про відшкодування збитків на підставі статті 661 ЦК України;
скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_1 набув спірну земельну ділянку за відплатним договором, зі змісту якого вбачається, що приватним нотаріусом при посвідченні вказаного договору була перевірена за відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належність спірної земельної ділянки продавцю ОСОБА_2 . Зі змісту апеляційної скарги убачається, що на момент придбання спірної земельної ділянки ОСОБА_1 покладався на відомості у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо реєстрації права власності за ОСОБА_2 . Доказів причетності ОСОБА_1 до обставин неправомірного набуття ОСОБА_2 права власності на спірну земельну ділянку або його обізнаності щодо таких дій матеріали справи не містять. Відповідно ОСОБА_1 діяв правомірно та добросовісно. Прокурором належними та достатніми доказами добросовісність ОСОБА_1 , як набувача спірного майна, не спростована. Не доводить недобросовісність відповідача і посилання прокурора на те, що відповідач повинен був звернути увагу на те, що ОСОБА_2 відчужує земельну ділянку одразу після набуття її у власність (01 листопада 2019 року). Не свідчить про недобросовісність ОСОБА_1 і твердження прокурора про те, що відповідач раніше неодноразово набував у власність за договорами купівлі-продажу земельні ділянки зазначеної категорії, відповідно достеменно обізнаний із процедурою як набуття, так і відчуження прав на землю. З огляду на викладене витребування у відповідача спірної земельної ділянки не буде відповідати як критерію законності втручання держави у права набувача на мирне володіння майном, так і критерію пропорційності такого втручання легітимній меті останнього;
в той же час апеляційний суд не звернув уваги на те, що право держави витребувати земельну ділянку, належну до земель сільськогосподарського призначення, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її відчуження на користь фізичної особи передбачене у чинному законодавстві України. Відповідні приписи стосовно охорони цієї категорії земель і регламентування підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння є доступними, чіткими та передбачуваними;
повернення у державну власність земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом державної влади, переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель сільськогосподарського призначення;
з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не встановлено невідповідності заходу втручання держави в право власності ОСОБА_1 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ;
за таких обставин апеляційний суд належним чином не мотивував спростування висновку суду першої інстанції про задоволення позовних вимог та безпідставно скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції. 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду прийнята без додержання норм матеріального і процесуального права. Таким чином, касаційну скаргу слід задовольнити, постанову апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу першого заступника керівника Миколаївської обласної прокуратури задовольнити.
Постанову Миколаївського апеляційного суду від 12 лютого 2024 року скасувати.
Рішення Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 вересня 2023 року залишити в силі.
З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасована постанова Миколаївського апеляційного суду від 12 лютого 2024 року втрачає законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                В. І. Крат
Судді:                                                                                            Д. А. Гудима
І. О. Дундар
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко