ПОСТАНОВА                              
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                        
                                                                                                                
02 квітня 2025 року                                               
м. Київ
 
справа № 509/3502/20
провадження № 61-13189св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,                  Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , правонаступниками якого є ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,  
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справикасаційну скаргу ОСОБА_4 , яка подана представником - адвокатом Портним  Миколою Івановичем, на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 травня 2021 року у складі судді Бочарова А. І. та постанову Одеського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року у складі колегії суддів: Погорєлової С. О., Таварткіладзе О.М., Заїкіна А. П.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.
На обґрунтування позовних вимог зазначив, що 21 листопада 2007 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір позики грошових коштів у розмірі 55 000,00 дол. США на реконструкцію квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 під магазин.
За умовами вказаного договору ОСОБА_2 зобов`язалася повернути грошові кошти позивачу не пізніше 31 березня 2016 року.
Умовами договору позики від 21 листопада 2007 року передбачено, що у випадку неповернення грошових коштів в погоджений строк ОСОБА_2 зобов`язується переоформити право власності на реконструйоване нерухоме майно на ОСОБА_1 шляхом укладення відповідних договорів дарування.
08 лютого 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була укладена додаткова угода, якою було відтерміновано строк повернення грошових коштів до 31 грудня 2018 року.
Крім того, 24 січня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики грошових коштів у розмірі 250 000,00 дол. США на реконструкцію жилого будинку за адресою: АДРЕСА_3 , а також на добудову будинку, розташованого у АДРЕСА_4 .
За умовами цього договору ОСОБА_2 зобов`язалася повернути грошові кошти позивачу не пізніше 31 грудня 2015 року.
Умовами договору від 24 січня 2008 року було передбачено, що у випадку неповернення грошових коштів в погоджений строк ОСОБА_2 зобов`язується переоформити право власності на реконструйоване нерухоме майно на ОСОБА_1 , включаючи земельні ділянки, на яких вони розташовані, шляхом укладення відповідних договорів дарування.
08 лютого 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була укладена додаткова угода, якою було відтерміновано строк повернення грошових коштів до 31 грудня 2018 року.
Грошові кошти за вказаними договорами позики повернуті не були.
Позивач пояснив, що з 05 квітня 1986 року ОСОБА_2 перебувала з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2009 року (справа № 2-7679/09).
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2013 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Одеської області від 09 жовтня 2018 року та постановою Верховного Суду від 11 червня 2020 року, у справі № 1519/7583/2011 спільне майно, набуте за час шлюбу, було розподілено між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . 
Позивач вважає, що оскільки ОСОБА_2 отримала грошові кошти від нього за договорами позики у період зареєстрованого шлюбу з                   ОСОБА_3 , тому у відповідачів виник солідарний обов`язок з повернення цих грошових коштів.
Разом з тим, ухваливши судове рішення про  припинення права спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на майно, яке було розподілено між ними, судами при розгляді у справи № 1519/7583/2011 не були враховані інтереси позикодавця  ОСОБА_1 .
Станом на день подання позовної заяви ОСОБА_2 свої зобов`язання не виконала, тому ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідачів солідарно на його користь суму боргу на договорами позики від 21 листопада 2007 року та від 24 січня 2008 року у розмірі 305 000,00 доларів США.  
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 травня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 21 листопада 2007 року та договором позики від 24 січня 2008 року у розмірі 305 000,00 дол. США.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із його доведеності та обґрунтованості.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції,  ОСОБА_4 , яка є спадкоємцем померлого ІНФОРМАЦІЯ_1   ОСОБА_3 , звернулась з апеляційною скаргою.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 02 квітня 2024 року було залучено ОСОБА_4 до участі у справі у якості правонаступника відповідача ОСОБА_3 .
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 23 травня 2024 року було залучено ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до участі у справі у якості правонаступників відповідача ОСОБА_3 .
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Одеського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково.
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 травня 2021 року скасовано.
Ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (правонаступниками якого є ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ) про стягнення боргу за договорами позики задоволено.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та правонаступників померлого ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 21 листопада 2007 року та договором позики від 24 січня 2008 року у загальному розмірі 305 000,00  дол. США.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що  ОСОБА_2 отримала грошові кошти від позивача за договором позики від 21 листопада 2007 року та за договором позики від 24 січня 2008 року на реконструкцію спільного майна подружжя у період зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_3 , у зв`язку із чим набуті відповідачами права та обов`язки, в тому числі і обов`язок повернути позивачу отримані за вищевказаними договорами позики грошові кошти, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. 
Оскільки боргове зобов`язання за договорами позики, укладеними ОСОБА_7 на загальну суму 305 000,00 дол. США, є спільним боргом подружжя, тому підлягає стягненню у солідарному порядку на користь               ОСОБА_1 з ОСОБА_2 та правонаступників померлого ОСОБА_3 : ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 .
Разом із тим, апеляційний суд прийняв до уваги, що на момент ухвалення судом першої інстанції оскаржуваного судового рішення від ІНФОРМАЦІЯ_2  ОСОБА_3  помер. Однак, Овідіопольський районний суд Одеської області у передбаченому законом порядку провадження у справі не зупинив, правонаступників померлого не залучив, розглянувши справу без їх належного повідомлення.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
27 вересня 2024 року ОСОБА_4 , в інтересах якої діє представник - адвокат                  Портний М. І., через засоби поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 17 травня 2021 року та постанову Одеського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року.
В касаційній скарзі заявник просить суд скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити частково, стягнути з  ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 21 листопада 2007 року та договором позики від 24 січня 2008 року у розмірі 305000,00 дол. США. В іншій частині позову відмовити.
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, без урахування висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Доводи інших учасників справи
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 жовтня 2024 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.
 
20 листопада 2024 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 березня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
Судами встановлено, що з 05 квітня 1986 року ОСОБА_8 перебувала з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у зареєстрованому шлюбі.
Від шлюбу у вказаних осіб народилося двоє дітей: дочка ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та син ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
У 2009 році ОСОБА_3 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_11 про розірвання шлюбу, зазначав, що спільне подружнє життя сторони не ведуть з 2007 року, родина на сьогодні існує формально, примирення сторін неможливо. Відповідачка позовні вимоги ОСОБА_3 визнала повністю та просила їх задовольнити.  
Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2009 року у справі № 2-7679/09 позов ОСОБА_3 задоволено. Шлюб, зареєстрований 05 квітня 1986 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_12 , актовий запис №200 - розірвано.
21 листопада 2007 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_11 був укладений договір позики грошових коштів у розмірі 55 000,00 дол. США на реконструкцію квартир АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 під приміщення магазину.
Умовами договору позики від 21 листопада 2007 року передбачено, що у випадку неповернення грошових коштів в погоджений строк, ОСОБА_11 зобов`язується переоформити право власності на реконструйоване нерухоме майно на ОСОБА_1 шляхом укладення відповідних договорів дарування.
За умовами договору позики від 21 листопада 2007 року ОСОБА_11 зобов`язалася повернути грошові кошти позивачу не пізніше 31 березня 2016 року.
08 лютого 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду до договору позики від 21 листопада 2007 року, згідно якої строк щодо повернення грошових коштів було відтерміновано до 31 грудня 2018 року.
24 січня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_11 був укладений договір позики грошових коштів у розмірі 250 000,00 дол. США на реконструкцію жилого будинку за адресою: АДРЕСА_3 , а також на добудову будинку, розташованого у АДРЕСА_4 .
Умовами договору від 24 січня 2008 року було передбачено, що у випадку неповернення грошових коштів в погоджений строк, ОСОБА_11 зобов`язується переоформити право власності на реконструйоване нерухоме майно на ОСОБА_1 , включаючи земельні ділянки, на яких вони розташовані, шляхом укладення відповідних договорів дарування.
За умовами договору позики від 24 січня 2008 року, ОСОБА_11 зобов`язалася повернути грошові кошти позивачу не пізніше 31 грудня 2015 року.
08 лютого 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду до договору позики від 24 січня 2008 року, згідно якої строк щодо повернення грошових коштів було відтерміновано до 31 грудня 2018 року.
Всі вказані угоди підписані ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
Підпис ОСОБА_3 в зазначених договорах відсутній. 
29 січня 2011 року між ОСОБА_3 та   ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 29 січня 2011 року. 
28 липня 2011 року ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Масаловою В. А., яким заповів ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , 2/3 частки та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , 1/3 частку належного йому майна, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 06 квітня 2021 року.
Згідно інформації, наданої приватним нотаріусом Одеського районного нотаріального округу Одеської області Борисом Вінницьким від 19 березня 2024 року № 56/01-16, спадкоємцями ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , які звернулися із заявами про прийняття спадщини є: донька спадкодавця - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дружина спадкодавця - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , син спадкодавця - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . 
Також встановлено, що увересні 2009 року ОСОБА_11 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.
Позовна заява мотивована тим, що з 05 квітня 1986 року по 05 листопада 2009 року вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Малиновського районного суду Одеської області від 05 листопада 2009 року шлюб між нею та відповідачем розірваний. Указувала на те, що фактично шлюбні відносини, ведення сумісного господарства та існування загального бюджету між нею та відповідачем припинено на початку 2007 року. За час шлюбу ними за спільні кошти було придбано рухоме та нерухоме майно, яке підлягає поділу. 
У жовтні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_11 про розділ сумісного майна, набутого за час шлюбу, справа № 2-2093/2011, в якому просив суд поділити майно, придбане ним та ОСОБА_11 за час шлюбу.
Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2011 року за заявою ОСОБА_11 вищевказані цивільні справи були об`єднанні в одне провадження для спільного розгляду.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 05 листопада 2013 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Одеської області від 09 жовтня 2018 року та постановою Верховного Суду від 11 червня 2020 року, у справі № 1519/7583/2011 спільне майно ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розподілено. 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
 
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Касаційна скарга не містить доводів в частині задоволених позовних вимог до  ОСОБА_2 , а тому у вказаній частині, в силу приписів статті 400 ЦПК України, оскаржувані судові рішення не є предметом касаційного перегляду.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині не відповідає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми прав
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).
 
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).
 
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1047 ЦК України).
 
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
 
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 цього Кодексу).
Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що  ОСОБА_2 свої зобов`язання за договорами позики не виконала, а тому просив суд про солідарне стягнення з  ОСОБА_2 ,                   ОСОБА_3 заборгованості у розмірі 305 000,00 дол. США, оскільки вказані особи на час укладення зазначених угод перебували у зареєстрованому шлюбі.
Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин подружжя, поряд із застосуванням норм ЦК України підлягають застосуванню норми СК України.
Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Отже, положення статті 60 СК України свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.
Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина третя статті 65 СК України).
Тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньої участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі               № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї (пункт 61).
Крім того, Велика Палата Верховного Суду у пункті 62 вказаної постанови погодилася з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13-ц (провадження           № 6-486цс16) та від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16), про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами.
За таких обставин, згідно з нормами сімейного законодавства, умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя, є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.
При цьому суди повинні досліджувати, чи були отримані грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами.
Апеляційний суд, вирішуючи справу по суті заявлених вимог,  дійшов висновку, що ОСОБА_2 отримала грошові кошти від позивача за Договором позики від 21 листопада 2007 року та за Договором позики від 24 січня 2008 року на реконструкцію спільного майна подружжя у період зареєстрованого шлюбу з ОСОБА_3 , у зв`язку із чим набуті відповідачами права та обов`язки, в тому числі і обов`язок повернути позивачу отримані за вищевказаними договорами позики грошові кошти, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Разом із тим, суд апеляційної інстанції не встановив, чи були витрачені позичені грошові кошти саме в інтересах сім`ї ОСОБА_14 , зокрема на реконструкцію спільного майна подружжя, ураховуючи, що як у позовній заяві  ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, так і у позовній заяві ОСОБА_3 про розірвання шлюбу вказані особи стверджували, що шлюбні відносини між ними припинені ще на початку 2007 року, тобто до укладення зазначених договорів позики.
Будь-які документи, які б підтверджували фактичне цільове використання ОСОБА_2 грошових коштів, отриманих від ОСОБА_1 , в матеріалах справи відсутні.
Cам по собі факт зазначення у договорах позики про ціль позики не може безумовно свідчити про те, що позика була витрачена на реконструкцію та добудову зазначених у договорах позики об 'єктів нерухомого майна.
При цьому правонаступники  ОСОБА_3 це заперечують, а ОСОБА_2 апеляційним судом не допитана.
При таких обставинах, приймаючи до уваги, що підпис ОСОБА_3 у зазначених договорах позики відсутній, а у справі відсутні докази щодо наявності його згоди на укладення цих угод, висновки апеляційного суду щодо наявності підстав для солідарної відповідальності подружжя за зобов`язаннями  ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 є передчасними.
Колегія суддів Верховного Суду також вважає за необхідне звернути увагу на наступне.
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).
За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).
Відповідно до статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного в спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі (стаття 1282 ЦК України).
Таким чином задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ними у спадщину майна. Звідси обов`язок спадкоємців боржника перед кредиторами спадкодавця виникає лише у межах, передбачених статтею 1282 ЦК України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, особа не набуває статусу спадкоємця, і як наслідок у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи.
Задовольняючи позов про стягнення боргу позичальника з його спадкоємців, суд відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України має визначити розмір боргу, який відповідає частці спадкоємця у спадщині, та вказати, що стягнення здійснюється в межах вартості майна, одержаного у спадщину (подібні висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 листопада 2020 року у справі № 916/617/17, від 11 жовтня 2023 року у справі № 523/2357/20).
Разом із тим, стягуючи солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 (як правонаступників померлого                  ОСОБА_3 ) на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 21 листопада 2007 року та договором позики від 24 січня 2008 року у загальному розмірі 305 000,00  дол. США, апеляційний суд не визначив розмір боргу, який відповідає частці кожного з спадкоємців у спадщині, та не вказав, що стягнення здійснюється в межах вартості майна, одержаного у спадщину.
За приписами частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Ураховуючи, що судом апеляційної інстанції не встановленні фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, колегія суддів суду Верховного Суду дійшла висновку про наявність підстав для скасування постанови апеляційного суду в оскаржуваній частині з направленням справи на новий апеляційний розгляд.
 
Керуючись статтями 400, 411, 416  ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 , подану її представником - адвокатом Портним Миколою Івановичем, задовольнити частково.
 
Постанову Одеського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року скасувати в частині вирішення позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які є правонаступниками ОСОБА_3 , справу в цій частині вимог направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                   М. Є. Червинська
 
Судді:                                                                             А. Ю. Зайцев 
 
Є. В. Коротенко 
 
В. М. Коротун
 
М. Ю. Тітов