ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2025 р.	Справа № 440/9488/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: П`янової Я.В.,
Суддів: Русанової В.Б. ,  Присяжнюк О.В. ,
за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "АвтоКрАЗ" на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.11.2024, головуючий суддя І інстанції: А.Б. Головко, м. Полтава, повний текст складено 26.11.24 у справі № 440/9488/24
          за позовом   Акціонерного товариства "АвтоКрАЗ"  
          до   Головного управління ДПС у Полтавській області   
          третя особа:    Міністерство оборони України 
          про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,
ВСТАНОВИВ:
Приватне акціонерне товариство "АвтоКрАЗ"  (далі за текстом також - позивач, ПАТ "АвтоКрАЗ") звернулося до адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Полтавській області (далі та текстом також – відповідач, ГУ ДПС у Полтавській області), в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення №00015860701 від 06.02.2024.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 19 листопада 2024 року адміністративний позов залишено без задоволення. 
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає, що рішення ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та порушенням норм процесуального права.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач наводить обставини справи, вказує на неврахування судом першої інстанції відсутності умислу в діяннях позивача, щодо яких прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення. Зазначає, що контролюючим органом визначено штраф за невиконання податкового зобов`язання за період з 01.10.2018 по 30.09.2021, проте в Податковому кодексі України, в період коли виникло порушення, не існувало ст. 124.2, як не існувало і такої обставини/критерію – «вчинені умисно», та, відповідно, і штрафу у розмірі 25%.
За результатами апеляційного розгляду позивач просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
У судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги.
Від відповідача на адресу суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він зазначає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права. Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
У судовому засіданні представник відповідача підтримав позицію, викладену у відзиві на апеляційну скаргу.
Ухвалою Другого апеляційного адміністративного суду від 03 березня 2025 року залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: Міністерство оборони України (ЄДРПОУ 00034022).
Від Міністерства оборони України надійшли додаткові пояснення у справі з доводами на підтримку позиції позивача у справі. 
Також у додаткових поясненнях у справі Міністерство оборони України звертає увагу, що 24.09.2018 відкрито провадження у справі про банкрутство АТ “АвтоКрАЗ”, а податкова перевірка охоплювала період з 01.10.2018, водночас Акт перевірки оформлено 16.01.2024, тобто вже після відкриття провадження у справі про банкрутство позивача. Вважає, що обставини, пов`язані з відкриттям Господарським судом міста Києва провадження у справі про банкрутство АТ “АвтоКрАЗ”, унеможливлювали притягнення позивача до відповідальності у вигляді штрафу та пені та, як наслідок, винесення спірного податкового повідомлення-рішення № 00015860701 від 06.02.2024.
У судовому засіданні представник третьої особи підтримав наданні пояснення та просив задовольними апеляційну скаргу позивача.
У додаткових поясненнях у справі відповідач, з посиланням на правові позиції Верховного Суду, зазначає що ГУ ДПС у Полтавській області правомірно застосовано до позивача штрафні санкції в розмірі 25% від суми визначеного податкового зобов`язання на підставі п. 124.2 ст. 124 Податкового кодексу України; що перехід боржника до ліквідаційної процедури не перешкоджає податковим органам вжити заходів щодо перевірки діяльності боржника на предмет наявності (відсутності) у нього заборгованості зі сплати податкових платежів, оскільки податковим законодавством України не визначається стадія процедури банкрутства, у якій така перевірка повинна бути проведена.
У додаткових поясненнях у справі позивач указує, що наведені відповідачем правові позиції Верховного Суду сформовані за інших спірних правовідносин, а тому не можуть бути враховані у цій справі. Просить урахувати, що відповідач при складанні спірної ППР мав керуватись нормами, що існували на момент вчинення порушення та призначити штраф, який існував на момент проведення перевірки - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу, а тому штраф має становити 1 443 966,30 грн замість 3 609 915,75 грн.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників позивача, відповідача та третьої особи, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що Приватне акціонерне товариство "АвтоКрАЗ" (код ЄДРПОУ 05808735) зареєстроване юридичною особою та є платником податку на доходи фізичних осіб.
Згідно з Наказом Міністерства оборони України № 737 від 04.11.2024 змінено найменування Приватного акціонерного товариства "АвтоКрАЗ" на Акціонерне товариство "АвтоКрАЗ".
Головним управлінням ДПС у Полтавській області проведено документальну планову виїзну перевірку Приватного акціонерного товариства "АвтоКрАЗ", результати якої зафіксовані в акті № 535/16-31-07-01-02/05808735 від 16.01.2024 (далі також – акт перевірки).
Проведеною перевіркою виявлено порушення платником вимог пп. 168.1.5 п. 168.1 ст. 168, абз. "а" п. 176.2 ст. 176 Податкового кодексу України у зв`язку з: несплатою податку на доходи фізичних осіб до бюджету, що підлягали утриманню із сум доходу, нарахованого у вигляді заробітної плати в загальній сумі 7689481,86 грн; несвоєчасною сплатою податку на доходи фізичних осіб до бюджету, що підлягали утриманню із сум доходу, нарахованого у вигляді заробітної плати в загальній сумі 27966867,03 грн.
06 лютого 2024 року Головним управлінням ДПС у Полтавській області прийнято податкове повідомлення - рішення № 00015860701, яким збільшено суму грошового забезпечення з податку на доходи фізичних осіб за штрафними санкціями у сумі 3609915,75 грн та пені у сумі 209929,24 грн.
Не погоджуючись із указаним податковим повідомленням-рішенням, позивач звернувся до суду з позовом у цій справі.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з доведеності вини позивача у несвоєчасній сплати грошових зобов`язань і застосуванні відповідачем на підставі цього штрафних санкцій у розмірі 25% від суми несплаченого (несвоєчасно сплаченого) грошового зобов`язання.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки вони знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи, та виходить з такого.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 1 Податкового кодексу України /далі – ПК України/ Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків та зборів, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Згідно з підпунктом 16.1.3 пункту 16.1 статті 16 ПК України платник податків зобов`язаний, зокрема: подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків та зборів.
Податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи /пункт 36.1 статті 36 ПК України/.
Згідно з підпунктом "а" пункту 176.2 статті 176 ПК України особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов`язані своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок.
Відповідно до пп.168.1.1, 168.1.2 п.168.1 ст.168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу. Податок сплачується (перераховується) до бюджету до або під час виплати оподатковуваного доходу.
Відповідно до приписів пп.168.1.5 п.168.1 ст.168 ПК України якщо оподатковуваний дохід нараховується податковим агентом, але не виплачується (не надається) платнику податку, то податок, який підлягає утриманню з такого нарахованого доходу, підлягає перерахуванню до бюджету податковим агентом у строки, встановлені цим Кодексом для місячного податкового періоду.
Порушення щодо повноти сплати (перерахування) до бюджету податку на доходи фізичних осіб, дотримання встановлених строків сплати (перерахування) до бюджету податку на доходи фізичних осіб встановлені на підставі головних книг підприємства по рахунках 6610, 6620, 6410, платіжних доручень, пояснень платника податку.
Так, пунктом 171.1 ст.171 ПК України визначено, що особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку на доходи у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку.
Відповідальність платників податків за податкові порушення регламентується главою 11 розділу II Податкового кодексу України, який передбачає, зокрема, відповідальність за порушення правил сплати (перерахування) податків (стаття 124 цього Кодексу).
Пунктом 176.2 ст.176 ПК України визначено, що податкові агенти зобов`язані, зокрема, своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок; подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу за місцем свого розташування. Такий розрахунок подається лише у разі нарахування сум зазначених доходів платнику податку податковим агентом протягом звітного періоду. Запровадження інших форм звітності з зазначених питань не допускається; нести відповідальність у випадках, визначених цим Кодексом.
Відповідно до пп. 54.3.5 п.54.3 ст.54 ПК України контролюючий орган зобов`язаний самостійно визначити суму грошових зобов`язань якщо дані перевірок щодо утримання податків у джерела виплати, в тому числі податкового агента свідчать про порушення правил на нарахування, утримання та сплати до відповідних бюджетів податків і зборів, передбачених цим кодексом, у тому числі податку на доходи фізичних осіб таким податковим агентом.
Аналіз зазначених статей свідчить про те, що законодавець прямо передбачив алгоритм дій податкового агента у випадках, коли оподатковуваний дохід (у тому числі заробітна плата) нараховується, однак не виплачується платнику податків – фізичній особі, безвідносно до причин, які обумовили невиплату такого доходу. У разі невиплати нарахованої заробітної плати податок, який підлягає утриманню з такого нарахованого доходу, підлягає перерахуванню до бюджету податковим агентом у строки, встановлені Податковим кодексом України для місячного податкового періоду.
За матеріалами справи висновками перевірки встановлено реєстр сум податку на доходи фізичних осіб, які позивачем перераховано несвоєчасно за період з 01.10.2018 по 30.09.2021.
Позивач, указуючи на протиправність спірного податкового повідомлення-рішення, посилається на незаконне застосування щодо нього штрафних санкцій у розмірі 25% суми податків, що підлягають нарахуванню або сплаті до бюджету, визначних на підставі п. 124.2 ст.124, з огляду на те, що ПАТ "АвтоКрАЗ" здійснювалось нарахування податку на доходи фізичних осіб повністю відповідно до вимог Податкового кодексу України, однак у попередні періоди і на теперішній час позивач неспроможний виплачувати їх у термін для місячного податкового періоду.
Так, відповідно до п.124.1, п.124.2 ст.124 ПК України, у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов`язання (крім грошового зобов`язання у вигляді штрафних (фінансових) санкцій, застосованих до нього на підставі цього Кодексу чи іншого законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, а також пені, застосованої до нього на підставі цього Кодексу чи іншого законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи) протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу в таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 5 відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов`язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу.
Діяння, передбачені пунктом 124.1 цієї статті, вчинені умисно, - тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 25 відсотків від суми несплаченого (несвоєчасно сплаченого) грошового зобов`язання.
Підпунктом 109.1 статті 109 ПК України встановлено, що податковим правопорушенням є протиправне, винне (у випадках, прямо передбачених цим Кодексом) діяння (дія чи бездіяльність) платника податку (в тому числі осіб, прирівняних до нього), контролюючих органів та/або їх посадових (службових) осіб, інших суб`єктів у випадках, прямо передбачених цим Кодексом. Діяння вважаються вчиненими умисно, якщо існують доведені контролюючим органом обставини, які свідчать, що платник податків удавано, цілеспрямовано створив умови, які не можуть мати іншої мети, крім як невиконання або неналежне виконання вимог, установлених цим Кодексом та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.
Пунктами 109.2, 109.3 статті 109 ПК України встановлено, що порушення податкового законодавства та порушень вимог, встановлених іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, тягне за собою відповідальність, передбачену цим Кодексом та іншими законами України. У випадках, визначених пунктом 119.3 статті 119, пунктами 123.2-123.5 статті 123, пунктами 124.2, 124.3 статті 124, пунктами 125-1.2-125-1.4 статті 125-1 цього Кодексу, необхідною умовою притягнення особи до фінансової відповідальності за вчинення податкового правопорушення є встановлення контролюючими органами вини особи.
Стаття 112 ПК України визначає загальні умови притягнення до фінансової відповідальності за вчинення податкових правопорушень та порушення іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.
Зокрема, установлено, що особа може бути притягнута до фінансової відповідальності за вчинення податкового правопорушення за умови наявності в її діянні (дії або бездіяльності) вини, крім випадків, передбачених цим Кодексом (пункт 112.1). Особа вважається винною у вчиненні правопорушення, якщо буде встановлено, що вона мала можливість для дотримання правил та норм, за порушення яких цим Кодексом передбачена відповідальність, проте не вжила достатніх заходів щодо їх дотримання. Вжиті платником податків заходи щодо дотримання правил та норм податкового законодавства вважаються достатніми, якщо контролюючий орган не доведе, що, вчиняючи певні дії або допускаючи бездіяльність, за які передбачена відповідальність, платник податків діяв нерозумно, недобросовісно та без належної обачності (пункт 112.2). У разі якщо контролюючий орган не доведе, що платник податків мав можливість для дотримання правил та норм, за порушення яких цим Кодексом передбачена відповідальність, проте не вжив достатніх заходів щодо їх дотримання, платник податків не може бути притягнутий до відповідальності за таке порушення. Положення цього пункту застосовуються виключно в разі, якщо умовою притягнення до фінансової відповідальності за податкове правопорушення є наявність вини платника податків. Порядок доведення обставин, за яких особа може бути притягнута до фінансової відповідальності за вчинене податкове правопорушення, в межах судового провадження визначається процесуальним законодавством. Усі сумніви щодо наявності обставин, за яких особа може бути притягнута до відповідальності за порушення податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за яким покладено на контролюючий орган, трактуються на користь такої особи (пункт 112.7).
Також цієї нормою у пункті 112.8 визначено обставини, що звільняють від фінансової відповідальності за вчинення податкових правопорушень та порушення іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а у статті 112-1 ПК України - обставини, що пом`якшують відповідальність особи.
У постановах від 16 березня 2023 року у справі № 600/747/22-а, від 03 серпня 2023 року у справі № 520/22505/21, від 22 серпня 2023 року у справі №520/18519/21 Верховний Суд сформулював висновки, які дають можливість розмежувати обставини, які утворюють склад правопорушення, за яке платник податків може бути притягнутий до відповідальності на підставі пунктів 124.1, 124.2 або 124.3 статті 124 ПК України.
Так, позиція Верховного Суду, якщо її систематизувати, полягає у тому, що відповідальність, передбачена пунктом 124.1 статті 124 ПК України, не пов`язана з встановленням/доведенням вини платника податків у формі умислу у вчиненому діянні (дії або бездіяльності). Для притягнення до фінансової відповідальності платника податків згідно з цією нормою за загальним правилом достатнім є виявлення факту допущення платником податків порушення строку сплати узгодженої суми грошового зобов`язання. Водночас обов`язковою умовою, з якою законодавець пов`язує настання відповідальності у вигляді штрафу за пунктами 124.2 і 124.3 статті 124 ПК України, є доведення контролюючим органом вини платника податків у формі умислу, а саме, - що платник податків мав можливість вжити заходи щодо дотримання правил та норм ПК України, але умисно не вчиняв певні дії щодо сплати узгодженої суми грошового зобов`язання.
Невиконання або неналежне виконання встановлених законодавством правил завжди є наслідком дій (бездіяльності) особи, які кваліфікуються як умисні, оскільки як невиконання, так і неналежне виконання є порушенням обов`язків, закріплених за платником податків у статті 16 ПК України. Вина є характеризуючою обставиною дій (бездіяльності) особи, яка полягає у тому, що особа повинна та може дотримуватися встановлених Кодексом правил та норм. Вина в податкових правопорушеннях завжди нерозривно пов`язана з установленням умислу. У противагу цьому слід зазначити, що умисел у діях платника податків відсутній, якщо результат його поведінки не залежить від змісту і порядку дій. Тобто у разі, коли платник, діючи своєчасно, добросовісно й з належною обачністю не зміг би уникнути негативних наслідків податкового характеру. Відтак особа вважається такою, що умисно допустила порушення податкової дисципліни, якщо буде встановлено, що вона мала можливість для дотримання правил та норм, за порушення яких ПК України передбачена відповідальність, проте не вжила достатніх заходів щодо їх дотримання.
Обов`язок доведення вини покладено на контролюючий орган, без виконання якого особу неможливо притягнути до фінансової відповідальності за податкове правопорушення, для кваліфікації якого умовою є наявність вини.
Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що для притягнення платника податків до відповідальності на підставі пункту 124.2 статті 124 ПК України є встановлення факту умисності діяння і причинно-наслідкового зв`язку з таким наслідком як прострочення сплати грошових зобов`язань.
Так, перевіркою встановлено, що відповідно до даних оборотно-сальдової відомості по бухгалтерському рахунку 31 "Рахунки в банках" платник в спірному періоді отримував на рахунки кошти, що дозволяли сплачувати податкове зобов`язання вчасно.
Зазначене свідчить про те, що позивач мав можливість дотримуватись правил та норм щодо строків перерахування відповідних податків і зборів, визначених Кодексом, проте не вживав достатніх заходів щодо їх дотримання та нарощував заборгованість.
Належних та допустимих доказів або пояснень щодо спростування зазначеної інформації позивачем в ході судового розгляду справи не надано.
Отже, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що позивач був обізнаний із вимогами законодавства України в частині повноти, правильності та своєчасності сплати узгодженої суми грошового зобов`язання, про обставини, які звільняють від відповідальності або пом`якшують відповідальність за вчинення податкових правопорушень, мав можливість для дотримання правил та норм ПК України, відтак є доведеним наявність вини позивача у несвоєчасній сплати грошових зобов`язань і застосуванні відповідачем на підставі цього штрафних санкцій у розмірі 25% від суми несплаченого (несвоєчасно сплаченого) грошового зобов`язання.
З приводу доводів позивача про те, що відповідачем помилково зазначено у спірному рішенні норму пункту 125.1.2 статті 125.1 Податкового кодексу України, на підставі якої застосовано до позивача штрафні санкції, то колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що вказана технічна помилка не призвела до зміни висновків перевірки та суми визначеного грошового зобов`язання.
Водночас у розрахунку штрафних санкцій та пені до податкового повідомлення - рішення самі розрахунки з посиланням на норму п. 124.2 ст. 124 ПК України виконані правильно.
Крім того, як зі змісту позовної заяви, так і зі змісту апеляційної скарги слідує, що позивачу відомо, на підставі якої правової норми до нього застосовано штрафні санкції.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що в Податковому кодексі України, у період коли виникло порушення, не існувало ст. 124.2, як не існувало і такої обставини/критерію – «вчинені умисно», та, відповідно, і штрафу у розмірі 25%, то колегія суддів зазначає, що Верховний Суд у постанові від 26.03.2020 у справі № 815/2219/16, аналізуючи положення пункту 11 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, дійшов висновку, що за змістом наведеного пункту до податкових правопорушень незалежно від дати їх вчинення застосовуються штрафні санкції в розмірах, визначених Податковим кодексом України у редакції, чинній на момент застосування заходів відповідальності. Правова позиція щодо зворотної дії нормативно-правового акту шляхом прямого застереження в ньому про таке підтвердження викладена Конституційним Судом України у рішенні від 09.02.1999 № 1/99-рп, а саме: надання зворотної дії в часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті. Підстави не застосовувати положення пункту 11 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України, які не визнані неконституційними та були чинними на момент прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, відсутні.
Крім того,  колегія суддів звертає увагу, що за висновками Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, викладеними у постанові від 10.08.2023 у справі 908/73/22, перехід боржника до ліквідаційної процедури не перешкоджає податковим органам, вжити заходів щодо перевірки діяльності боржника на предмет наявності (відсутності) у нього заборгованості зі сплати податкових платежів, оскільки податковим законодавством України не визначається стадія процедури банкрутства, у якій така перевірка повинна бути проведена.
Щодо посилання позивача на висновки Верховного Суду, викладені у постанові 26.02.2025 у справі № 200/4768/23, то колегія суддів зазначає, що такі не є релевантними до обставин цієї справи, оскільки предметом спірних правовідносин у справі № 200/4768/23 було визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення про застосування штрафу за порушення граничних строків реєстрації податкових накладних/розрахунків коригування до податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних.
З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про з доведеності вини позивача у несвоєчасній сплати грошових зобов`язань і застосуванні відповідачем на підставі цього штрафних санкцій у розмірі 25% від суми несплаченого (несвоєчасно сплаченого) грошового зобов`язання.
За наведеного правового регулювання та встановлених обставин справи висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог є обґрунтованим і законним.
Доводи апеляційної скарги є безпідставними, спростовуються наведеним вище та на правомірність висновків суду першої інстанції не впливають.
Суд першої інстанції надав оцінку всім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору.
Окрім того, у контексті оцінки доводів учасників справи суд апеляційної інстанції враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Суд апеляційної інстанції також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 18390/91, пункт 29).
Враховуючи зазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у цій справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на всі аргументи учасників справи, оскільки судом досліджені всі основні питання, які є важливими для прийняття судового рішення.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Ураховуючи положення статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись статтями 139, 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "АвтоКрАЗ"  залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.11.2024 у справі № 440/9488/24  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		Я.В. П`янова	
Судді	   	В.Б. Русанова    О.В. Присяжнюк   	
Повний текст постанови складено  28.05.2025