ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 644/8994/23                                        Головуючий суддя І інстанції Бабенко Ю. П.
Провадження № 22-ц/818/146/25                                Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про позбавлення батьківських прав

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 червня 2025 року                                                                        м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого                                        Яцини В.Б.
суддів колегії                                         Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,
за участю секретаря судового засідання        Холод М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Головка Ігоря Вячеславовича на рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 03 червня 2024 року, по цивільній справі №644/8994/23, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області, про позбавлення батьківських прав,
в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 у листопаді 2023 року через свого представника - адвоката Головка Ігоря Вячеславовича звернулась до суду із вищевказаною позовною заявою до ОСОБА_1 .
Позовна заява мотивована тим, що відповідач тривалий час з грудня 2019 року не проживає з дитиною та фактично самоусунувся від її виховання та утримання, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками батька, не піклується про фізичний та духовний розвиток сина, навчання, підготовки до самостійного життя, не зустрічається з дитиною, та навіть не телефонує їй, не приймає участі в утриманні дитини, тощо. Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 07.07.2021 року № 526 було визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю - позивачкою ОСОБА_1 . З грудня 2019 року вихованням, утриманням, розвитком та доглядом за дитиною повністю займається позивачка. У процесах догляду та розвитку дитини додатково приймає участь бабуся (мати позивача). Метою позбавлення відповідача батьківських прав відносно його малолітнього сина ОСОБА_2 є: втрачання особистих немайнових прав між батьком та дитиною, втрачання права бути законним представником дитини та неможливість одержання відповідачем у майбутньому майнових прав, пов`язаних із батьківством, які б відповідач міг би мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування), що є цілком справедливим за рахунок неналежного та недобросовісного виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 03 червня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції вказав, матеріали справи не містять беззаперечних та достатніх доказів, які б підтверджували винну та свідому поведінку ОСОБА_1 щодо ухилення від участі у вихованні дітей без поважних причин, умисне і свідоме нехтування обов`язками батька.

З цих підстав суд дійшов висновку, що позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду представник позивача  Головко І.В.  в апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити, стягнути з відповідача судові витрати.

Скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини про свідоме ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.
Вказує, що матеріалами справи доведено, що відповідач самоусунувся від виховання своєї дитини, не піклується про неї та не проявляє будь-якого інтересу. З грудня 2019 р. відповідач не проживає з дитиною та фактично самоусунувся від її виховання та утримання, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками батька, не піклується про фізичний та духовний розвиток сина, навчання, підготовки до самостійного життя, не зустрічається з дитиною, не цікавиться її життям, не відвідує та не відвідував її ані вдома, ані в школі та навіть не телефонує їй, не виконує обов`язків щодо утримання дитини. Дитині важко спілкуватись про свого батька, оскільки він його не пам`ятає і йому не зрозуміло чому він його покинув. Поведінка відповідача шкодить законним інтересам дитини, створює неправильне уявлення про роль батька у сім`ї та про ті основоположні цінності на яких ґрунтується родина
Вважає, що матеріалами справи доведено, що відповідач не бажає змінити ставлення до його виховання, з метою належного фізичного, духовного і морального розвитку дитини, апелянт вважає за необхідне позбавити відповідача батьківських прав, оскільки участі у вихованні дитини не приймає, здоров`ям та розвитком не цікавиться, матеріально не утримує, враховуючи, що будь-яких перешкод для цього не існує. Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 07.07.2021р. №526 на підставі висновку Депаратаменту служби у справах дітей ХМР було визначено місце проживання ОСОБА_2 разом з його матір`ю. На засідання комісії відповідач не з`являвся, письмові заперечення не подавав. Прийняте рішення органу опіки та піклування у судовому порядку не оскаржував. Встановлені обставини ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків та досліджені докази в сукупності свідчать про його винну поведінку щодо невиконання батьківських обов`язків.
Апелянт погоджується з висновком суду першої інстанції, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, проте, вважає, що зазначена судом загальна позиція щодо неприпустимості безпідставного позбавлення батьківських прав особи повинна застосовуватися з урахуванням всіх обставин справи, включаючи, у першу чергу, якнайкращі інтереси дитини, думку сторін, їх ставлення до дитини, її розвитку та виховання. Апелянт не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідач не у повній мірі виконує свої батьківські обов`язки, оскільки матеріалами справи підтверджується повне ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків на протязі тривалого часу. Вказана бездіяльність відповідача по відношенню до своєї дитини призвела до того, що дитині важко спілкуватися про свого батька, оскільки він його не пам`ятає і йому не зрозуміло чому він його покинув. Поведінка відповідача шкодить законним інтересам дитини, створює неправильне уявлення про роль батька у сім`ї та про ті основоположні цінності на яких ґрунтується щаслива родина. Зокрема вказані факти підтверджуються Висновком № 0231/176 від 12.01.2024р. Служби у справах дітей Пісочинської селищної ради. Відхилення судом вказаного висновку з тих підстав, що орган опіки та піклування не з`ясував думку відповідача не є підставою вважати висновок необґрунтованим та не брати його до уваги, оскільки орган опіки та піклування належним чином повідомляв відповідача про дату час та місце проведення засідання та приймав рішення на підставі достатніх та допустимих доказів, які у сукупності підтверджували факт ухилення батька від виконання своїх батьківських обов`язків на протязі тривалого часу. При цьому доведення відсутності вини у невиконанні батьківських обов`язків покладається на того з батьків хто допустив вказані порушення закону. Вказане залишилось поза увагою суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивачки та її представника - адвоката Головка І.В., представника Служби у справах дітей та сім`ї Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області, за відсутності відповідача, який був належним чином повідомлений про судове засідання та чия явка відповідно до ст. 372 ЦПК України не є обов`язковою, суд апеляційної інстанції відповідно до ст. 367 ЦПК України вивчив матеріали справи та перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно з положеннями ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду не повністю відповідає.
Колегія суддів згідна з тим, що позбавлення відповідача батьківських прав за обставин цієї справи є передчасним, але не погоджується з висновками суду про те, що поведінка відповідача не була умисною та свідомою.
Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).
Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.
Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.
В п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Отже, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Такі висновки суду повністю узгоджуються з позицією, викладеною Верховним Судом в постанові від 13 березня 2019 року, прийнятій по справі №631/2406/15-ц.
Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України», №10383/09, §100, від 16 липня 2015 року).
Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18,від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі №712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17.

Матеріалами справи підтверджується та судом встановлено, що батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про його народження.
Сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 23.10.2015 року по 13.12.2019 року. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 13.12.2019 року шлюб між сторонами було розірвано.
Заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 03.06.2020 року з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 7000 грн., починаючи з 30.01.2020 року.
Рішенням Харківської міської ради №526 від 07.07.2021 року визначено місце проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю. 
Згідно інформації виконкому Пісочинської селищної ради №2191 від 04.10.2023 року та довідки №4157 від 27.07.2021 року, ОСОБА_2 проживає разом із матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 . Позивач по справі до 14.07.2021 року була зареєстрована в АДРЕСА_2 з 06.06.2012 року, а 14.07.2021 року була знята з реєстрації за даною адресою, що підтверджується копією паспорта позивача.
У довідці КПНЗ «Харківський міський комплексний центр клубів за місцем проживання» №239 від 17.06.2021 року зазначено, що ОСОБА_4 відвідував гуртки протягом 2019-2021 років, супровід дитини здійснювали мама чи бабуся.
В листі КНП «Міська дитяча поліклініка №2» від 24.03.2023 року вказано, що згідно інформації лікаря-педіатра догляд за ОСОБА_6 здійснюють мати та бабуся дитини.
Згідно листа КЗ «Пісочинський ліцей Пісочинської селищної ради» №01-12/69 від 04.10.2023 року, ОСОБА_4 навчається в 1-А класі з 01.09.2023 року дистанційно.
За клопотанням представника позивача судом було витребувано висновок Служби у справах дітей та сім`ї Пісочинської селищної ради щодо даного позову.
Згідно висновку за підписом Пісочинського селищного голови за №0231/176 від 12.01.2024 року зазначено, що орган опіки та піклування Пісочинської селищної ради вважає доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно його сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідач на засідання комісії не з`явився, його місцезнаходження невідоме, тобто розгляд питання відбувався без урахування думки відповідача.
Зі слів позивача під час повномасштабного вторгнення РФ на територію України вони разом із сином виїхали до Румунії і нещодавно повернулися. 03.01.2024 року працівниками служби у справах дітей та сім`ї Пісочинської селищної ради було здійснено обстеження умов проживання дитини за адресою - АДРЕСА_1 . За вказаною адресою проживають - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . В ході спілкування з ОСОБА_6 , останній повідомив, шо батька не пам`ятає, піклуванням займається його мати. Орган опіки та піклування в особі Пісочинської селищної ради наголошує на тому, що першочерговим у сфері діяльності захисту прав та законних інтересів дітей є збереження родинних зв`язків батьків зі своїми дітьми. Орган опіки та піклування дійшов висновку про те, що тривалий час відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню сина. 
Згідно до правових висновків Верховного Суду в постанові від 27 лютого 2020 року, прийнятій у справі №161/8507/18, провадження №61-3670св19, постанові від 17 червня 2021 року, прийнятій у справі №466/9380/14, провадження №61-2175св20, в постанові від 02 червня 2022 року, прийнятій у справі №754/15490/18, провадження №61-7195св20, не є свідченням свідомого ухилення від виконання батьківських обов`язків стягнення з відповідача за рішенням суду аліментів, оскільки це є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання. Наявність заборгованості зі сплати аліментів на час звернення з позовом до суду першої інстанції не є підставою для позбавлення батьківських прав. Тому колегія судід відхиляє наведені з цього приводу доводи скарги.
Як було встановлено судом першої інстанції, позивач 14.07.2021 року змінила своє зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , де була зареєстрована з 06.06.2012 року, тобто за час шлюбу з відповідачем. При цьому, ні позивач, ні її представник не надали суду докази того, що відповідачу відоме нове зареєстроване місце проживання позивача та сина після 14.04.2021 року. Зміна місця проживання матері та дитини, якщо ця зміна місця проживання не відома батькові, може істотно ускладнити виконання батьком своїх батьківських обов`язків.
Позивач пояснила органу опіки та піклування, що під час повномасштабного вторгнення РФ на територію України вона з сином виїжджали до Румунії і нещодавно повернулися. Ця обставина також свідчить про те, що перебування матері та дитини за кордоном об`єктивно ускладнювало виконання батьком своїх батьківських обов`язків. При цьому, суду не надано доказів того, чи мав батько можливість спілкування з сином засобами мобільного зв`язку, чи було відповідачу відомо засоби зв`язку з позивачкою, чи не перешкоджала вона такому спілкуванню. Також не надано докази того, чи утримував відповідач сина під час його перебування за кордоном.

Разом з тим, відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Всупереч вказаній нормі ст. 89 ЦПК України суд першої інстанції не звернув уваги, що відповідач за відсутності доказів про те, що у нього є істотні перешкоди у спілкуванні з дитиною, що він тривалий час мешкає окремо від дитини та не цікавиться його життям та не виконує свої обов`язки по вихованню дитини, про що також свідчать пояснення дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який був опитаний судом апеляційної інстанції, про те, що він вже не пам`ятає свого батька, який тривалий час до нього не приходить та з ним не спілкується, не отримує від нього ніяких подарунків, - у своїй сукупності свідчать про те, що відповідач умисно ухиляється від виконання свої обов`язки по вихованню дитини. 
При цьому суд першої інстанції правильно вказав, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19).
Виходячи з наведених обставин, за відсутності інших визначених у вказаній нормі ст. 164 СК України підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутності у даному випадку для малолітньої дитини іншої можливості отримати належне батьківське виховання, та за відсутності відомостей про те, що відповідач неспроможний виправити свою поведінку, з урахуванням висловленої в суді апеляційної інстанції думки його малолітнього сина ОСОБА_6 , який бажає, щоб у нього був батько, виходячи з обов`язку врахувати найкращі інтереси дитини на її повноцінне батьківське виховання, - колегія суддів відповідно до вищевказаних норм матеріального прав та правових висновків касаційного та міжнародного судів вважає за необхідне попередити відповідача ОСОБА_1 про зміну ставлення до виховання дитини, поклавши на Службу у справах дітей та сім`ї Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. 
З наведених мотивів колегія суддів також відхиляє доводи скарги про те, що висновку за підписом Пісочинського селищного голови за №0231/176 від 12.01.2024 року зазначено, що орган опіки та піклування Пісочинської селищної ради вважає доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 відносно його сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції, яке має бути пропорційним легітимній меті якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, 
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин, яких у даному випадку не встановлено (див. з цього приводу рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.
В даному випадку суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідача батьківських прав, відсутні. 
Посилання позивача на те, що дитина проживає разом із нею та не бачиться із відповідачем не є підставою для позбавлення батька батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 17 червня 2021 року (справа №466/9380/17).

Оскільки висновки суду не повністю відповідають обставинам справи, відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції вважає за необхідне змінити рішення суду та попередити ОСОБА_1 про зміну ставлення до виховання дитини, поклавши на Службу у справах дітей та сім`ї Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. 
Визначених у ст. 141 ЦПК України підстав для перерозподілу судових витрат не встановлено.
Керуючись ст.ст. 259, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
постановив :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Головка Ігоря Вячеславовича-задовольнити частково.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 03 червня 2024 року -змінити.

Попередити  ОСОБА_1  про зміну ставлення до виховання дитини, поклавши на Службу у справах дітей та сім`ї Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. 
В іншій частині рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 03 червня 2024 року-залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 10 червня 2025 року.
       
Головуючий                                                                    В.Б. Яцина.

Судді колегії                                                                            Ю.М. Мальований.

                                                                       Н.П. Пилипчук.