Справа № 438/1286/22                                Головуючий у 1 інстанції: Ткачова С. М. 
Провадження № 22-ц/811/52/25                 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

09 червня 2025 року  Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Ванівського О.М.,
суддів Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.
секретаря: Підлужного В.І.
з участю: представника позивача – адвоката Вілінської Г.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориславського міського суду Львівської області від 19 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

в с т а н о в и в:
В грудні ОСОБА_2 звернулась до Бориславського міського суду Львівської області з позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позову посилається на те, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі продажу від 30.04.2020, посвідченого приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Паньків Г.О. Згідно довідки від 07.11.2022, виданої МКП «Бескид» у квартирі АДРЕСА_1 крім членів її сім`ї зареєстрований відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 09.07.2014 року. Згідно актів від 07.11.2022 та 21.11.2022 складеного працівниками «Бескид» у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований, але не проживає ОСОБА_1 з 2020 року. Враховуючи діюче законодавство та те, що відповідач не є членом сім`ї позивача вважає, що підлягає припиненню право користування чужим майном на вимогу власника цього майна на підставі ч.2 ст.406 ЦК України. Просить визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 ; судові витрати по справі стягнути з відповідача. 17.05.2024 від позивача ОСОБА_2 надійшли пояснення в порядку ст.43 ЦПК України, відповідно з якими вона звернулась до органу реєстрації Бориславської міської ради 08.04.2024 із заявою про зняття з реєстрації відповідача ОСОБА_1 . Листом адміністратора відділу надання адміністративних послуг Бориславської міської ради № 382-ц від 08.05.2024 їй відмовлено в задоволенні заяви.
Оскаржуваним рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 19 листопада 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задоволено.
Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою АДРЕСА_1 .
Рішення в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 .
Вважає, що при ухваленні рішення не були з`ясовані усі обставини, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права, а тому воно є незаконним та необґрунтованим. 
Зазначає, що суд першої інстанції усунувся від дослідження письмових доказів і надання оцінки тому, що він з вини ОСОБА_3 та ОСОБА_4 протизаконно позбавлений права користуватися жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1 внаслідок перепродажу квартири між родичами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , використання для цього підроблених довідок про склад сім"ї ОСОБА_7 , та підроблення і використання технічного паспорта на дану квартиру. 
Крім цього, суд не надав оцінку тому факту, що в судовому засіданні зі сторони позивачки свідок ОСОБА_8 на запитання відповідача дав показання про те, що він ОСОБА_1 не знає зовсім. Складений акт від 03.04. 2024 року комісією з МПП «Бескид» він не читав, а просто поставив свій підпис на прохання позивачки ОСОБА_9 .. Отже, позивачка надала суду неправдиві та недостовірні відомості про те, що він не проживає в квартирі АДРЕСА_2 після того, як вона надала йому доступ для проживання. 
Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача – адвоката Вілінської Г.М. на заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. 
Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Задовольняючи позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 не був власником чи співвласником спірної квартири, а був лише зареєстрований у ній як член сім`ї колишнього власника ОСОБА_10 , яка відчужила своє майно за договором купівлі-продажу та виселена зі спірної квартири на підставі рішення суду. 
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції враховуючи наступне. 
Судом встановлено що, відповідно до копії договору купівлі - продажу квартири з розстрочкою платежу від 30.04.2020, посвідченого приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Паньків Г.О., ОСОБА_2 купила у ОСОБА_11 квартиру АДРЕСА_1 ( т.1 а.с.8-11)
Згідно довідки від 07.11.2022, виданої МКП «Бескид» у квартирі АДРЕСА_1 та копії будинкової книги - крім членів сім`ї позивача ОСОБА_2 зареєстрований відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 2014 року. Згідно актів від 07.11.2022, 21.11.2022, 03.04.2024 складених працівниками МПП «Бескид» у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрований, але не проживає ОСОБА_1 з 2020 року.
Листом адміністратора відділу надання адміністративних послуг Бориславської міської ради № 382-ц від 08.05.2024 відмовлено ОСОБА_12 в задоволенні заяви від 07.05.2024.
Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 лютого 2022 року (справа №438/748/21) встановлено, що ОСОБА_1 із 2001 року був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_1 , а у 2006 році знятий з реєстрації у зв`язку з виїздом до м. Львова на навчання, де був зареєстрований в гуртожитку.       
Згідно з довідками про реєстрацію місця проживання Відділу реєстрації Бориславської міської ради Львівської області від 24 липня 2018 року № 1176/17-59, від 26 жовтня 2020 року № 2606/17-59, відповіді на запит від 30 жовтня 2020 року № 2679/17-45, адресної картки особи, копії будинкової книги ОСОБА_1 із 09 липня 2014 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 . 15 грудня 2010 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_5 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .        
20 березня 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_11 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .  30 квітня 2020 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 . Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 березня 2017 року клопотання ОСОБА_10 про звільнення її від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності задоволено. ОСОБА_10 обвинувачену у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 358 КК України, звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження закрито. У кримінальному провадженні № 42016141190000099 від 25 жовтня 2016 року за обвинувальним актом відносно ОСОБА_10 встановлено, що 15 грудня 2010 року ОСОБА_10 з метою укладення договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 між нею та ОСОБА_5 , у нотаріальній конторі приватного нотаріуса Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Монастирської М. М., представила завідомо підроблений документ, а саме - довідку про склад сім`ї № 2660 від 15 грудня 2010 року, в якій вказано неправдиві відомості про те, що у спірній квартирі зареєстровано та проживає двоє осіб, а саме ОСОБА_10 та ОСОБА_13 , що не відповідає дійсності, оскільки фактично станом на 15 грудня 2010 року і на даний момент за вказаною адресою, крім перелічених осіб, зареєстрована та проживала її неповнолітня дочка ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Внаслідок використання ОСОБА_10 завідомо підробленого документа, між нею та ОСОБА_5 всупереч статті 17 Закону України «Про охорону дитинства», без відповідної згоди органу опіки і піклування, 15 грудня 2010 року було укладено договір купівлі-продажу квартири.
Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області
від 07 лютого 2022 року позов задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом надання доступу до житла. В іншій частині позову відмовлено.   Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири від 15 грудня 2010 року та від 20 березня 2017 року, суд першої інстанції виходив з того, що ці вимоги заявлені із пропуском позовної давності. В частині вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 30 квітня 2020 року суд першої інстанції відмовив, оскільки він укладений в результаті двох попередніх договорів купівлі-продажу, у визнанні недійсними яких відмовлено. Крім того, позивач не був співвласником спірної квартири, не є стороною спірних правочинів, а ОСОБА_2 є добросовісним набувачем.       Задовольняючи позов в частині усунення перешкод у користуванні квартирою, суд першої інстанції виходив з того, що у позивача немає іншого, крім спірної квартири, житла, останні декілька років він проживає на орендованій квартирі, тому його право на житло є порушеним.
Постановою Львівського апеляційного суду від 23 травня 2023 року (справа 438/748/21 провадження № 22-ц/811/630/22) апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 лютого 2022 року змінено
в частині відмови у задоволенні позовних вимог, викладено його мотивувальну частину у цій частині в редакції постанови апеляційного суду. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Апеляційний суд виходив з того, що право чи інтерес позивача, укладеним 15 грудня 2010 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_15 договором купівлі-продажу, не порушені. Оскільки вимоги про визнання недійсними інших договорів купівлі-продажу від 20 березня 2017 року та від 30 квітня 2020 року є похідними від вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 15 жовтня 2010 року, тому вони також не підлягають задоволенню.       В іншій частині позовних вимог апеляційний суд погодився
з висновками суду першої інстанції.
Постановою    Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду     від 31 січня 2024 року (справа № 438/748/21 провадження № 61-9462св23) касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення;  касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.        Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 лютого 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 23 травня 2023 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом скасувати і ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в позові.         Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області
від 07 лютого 2022 року в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, з урахуванням змін, внесених постановою Львівського апеляційного суду від 23 травня 2023 року, та постанову Львівського апеляційного суду від 23 травня 2023 року в незміненій частині залишено без змін.  Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 178 грн судового збору, сплаченого за подання апеляційної та касаційної скарг. Касаційний суд виходив із того, що ОСОБА_1 не був власником чи співвласником спірної квартири, а був лише зареєстрований у ній як член сім`ї колишнього власника ОСОБА_10 , яка відчужила своє майно за договором купівлі-продажу та виселена зі спірної квартири на підставі рішення суду. ОСОБА_2 придбала спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 30 квітня 2020 року. Відомостей про те, що вона не є добросовісним набувачем майна, судами не встановлено.  Жодних взаємовідносин (сімейних, договірних тощо) ОСОБА_2 із ОСОБА_1 не має.  При цьому ОСОБА_2 стверджує, що спірна квартира необхідна їй для проживання зі своєю сім`єю, у тому числі малолітньою дитиною.   З огляду на встановлені у розглядуваній справі обставини, права та законні інтереси ОСОБА_2 , як власника квартири на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном переважають інтерес члена сім`ї колишнього власника на користування квартирою, яка раніше належала його матері. Вселення фактично сторонньої для ОСОБА_2 особи у її квартиру суперечить передбаченому статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, праву кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном.       При цьому ОСОБА_1 , будучи зареєстрований у квартирі як член сім`ї своєї матері (попереднього власника житла), мав усвідомлювати, що у разі зміни власника, зокрема шляхом продажу квартири іншій особі,
з якою він не пов`язаний будь-якими сімейними чи договірними відносинами, проживати у ній він зможе лише з дозволу нового власника.
Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду від 15.05.2024 заяву ОСОБА_2 про поворот виконання рішення – задоволено. Допущено поворот виконання рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 07 лютого 2022 року та постанови Львівського апеляційного суду від 23 травня 2023 року (справа 438/748/21) в частині вирішення вимог ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом. Зобов`язано ОСОБА_1 звільнити житлову квартиру АДРЕСА_1 та повернути ОСОБА_2 ключ від дверей цієї квартири.
Відповідно до ст.41 Конституції України та ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 1, 2, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Згідно з ст.319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Позивачем доведено, що їй належить на праві власності АДРЕСА_1 .
Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України - власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.34 постанови “Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав” від 07 лютого 2014 року №5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п.3 ч.1 ст.346) із зняттям останнього з реєстрації.
Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.
Зазначене відповідає правовому висновку, який міститься у Постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року № 6-158цс14. Крім того, тотожного висновку дійшов і Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду по справі № 595/1271/16-ц.
Колегія суддів наголошує на тому, що відповідач не є членом сім`ї позивача ОСОБА_2 , яка придбала квартиру на підставі договору купівлі-продажу.
Виникнення права членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком (квартирою) та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку (квартири) права власності на цей будинок (квартиру), а відтак - припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє право членів її сім`ї на користування цим будинком (квартирою).
Отже, права членів сім`ї власника квартири на об`єкт власності є похідними від прав самого власника.
Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об`єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім`ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири).
Факт реєстрації ОСОБА_1 в квартирі позивача порушує її право на вільне розпорядження і користування житлом.
Безпідставними є покликання апелянта на порушення судом першої інстанції вимог процесуального законодавства в частині відмови у прийнятті до розгляду письмових доказів, в яких має місце підроблення документів при укладенні договорів кутів-продажу спірної квартири, та в частині відмови в задоволенні клопотання про допит позивачки в якості свідка, оскільки судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні даних клопотань, так як вони подані відповідачем з порушенням вимог ст.ст.12,13,83, 91 ЦКП України на стадії розгляду справи по суті. 
Інші доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.
Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга позивача підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -
у х в а л и в:
апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
        Рішення Бориславського міського суду Львівської області від 19 листопада 2024 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 09.06.2025 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді                                          Цяцяк Р.П.

                                                Шеремета Н.О.