ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
10 квітня 2025 року           справа №200/6367/24 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Гаврищук Т.Г., суддів Блохіна А.А., Сіваченка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 січня 2025 р. у справі №200/6367/24 (головуючий І інстанції Зінченко О.В.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про стягнення коштів,-

                                                     УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, в якому просив:
- стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області заборгованість у розмірі 284 346 грн. (з 10 жовтня 2019 року по 10 вересня 2020 року).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 20 січня 2025 року позов задоволено. Стягнено з Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь ОСОБА_1 заборгованість у сумі 284 346,63 грн (двісті вісімдесят чотири тисячі триста сорок шість гривень 63 копійки).
Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити повністю.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що виплату доплати згідно рішення суду за період з 10.10.2019 по 10.09.2020 у розмірі 284 346,63 грн, як таку, що не передбачена бюджетом Пенсійного фонду та потребує додаткового фінансування, можливо здійснити після отримання відповідного фінансового ресурсу.
В даному випадку відсутні підстави стверджувати про виникнення між позивачем та відповідачем нового спору. Наразі має місце спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, але на стадії виконання судового рішення. Позовні вимоги безпосередньо стосуються виконання рішення суду, що ухвалено в іншій справі та набрало законної сили.
Наявність спеціальних правових норм Кодексу адміністративного судочинства України (ст.ст. 382, 383), що направлені на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача (яким є позивач) шляхом подання позову.
Крім того, позивачем пропущено шестимісячний строк звернення до суду.
Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Донецькій області як одержувач пенсії за вислугу років відповідно до Закону України від 14.10.2014 №1697- VII «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697), та має статус учасника бойових дій, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 31.03.2015 року, виданим Департаментом кадрової політики Міністерства оборони України.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13.09.2021 по справі №200/6913/21 позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправною відмови вчинити певні дії, та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково.
Визнано протиправною відмову Управління Пенсійного фонду України у місті Краматорську Донецької області, яка оформлена листом від 1 квітня 2021 року № 345-652/М-02/8-0531/21 про відмову ОСОБА_1 в обчисленні (перерахунку) та виплаті пенсії за вислугу років з 10 жовтня 2019 року в порядку та розмірах, визначених ч.ч. 2-4 ст. 86 Закону України “Про прокуратуру” із розрахунку середнього заробітку за останні 60 місяців роботи із застосуванням до виплат коефіцієнта загального підвищення окладів та надбавок до нього, який наведений у довідці № 14-51 вих-21 від 21 лютого 2021 року.
Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України у місті Краматорську Донецької області здійснити перерахунок пенсії за вислугу років ОСОБА_1 починаючи з 10 жовтня 2019 року відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 86 Закону України “Про прокуратуру” із додаванням в заробіток для обчислення пенсії розмір виплат із розрахунку 60 відсотків від середньомісячної суми виплат за останні 60 календарних місяців перед зверненням за пенсією, розділених на 60, з коригуванням із застосуванням коефіцієнту загального підвищення розмірів посадового окладу та надбавок до нього та із врахуванням суми посадового окладу, надбавки за вислугу років, окладу за військовим званням, які наведені у довідці №14-51 вих-21 від 09 лютого 2021 року Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних з додатком до неї.
Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України у місті Краматорську Донецької області здійснити перерахунок розміру пенсійного забезпечення у зв`язку із збільшенням посадового окладу ОСОБА_1 з 11 вересня 2020 року.
Стягнуто з Управління Пенсійного фонду України у місті Краматорську Донецької області на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за період з 10 жовтня 2019 по 28 лютого 2021 року у розмірі 265 886,76 (Двісті шістдесят п`ять тисяч вісімсот вісімдесят шість) гривен 76 копійок, в задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 21.08.2023 по справі 200/6913/21 апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року у справі №200/6913/21 залишено без задоволення, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року у справі № 200/6913/21 задоволено частково, рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року у справі № 200/6913/21 скасовано в частині відмови у задоволені позовних вимог про визнання протиправними дій Управління Пенсійного фонду України у м.Краматорську Донецької області щодо встановлення обмеження розміру пенсії та зобов`язання виплачувати пенсію без обмеження її максимального розміру та задоволено ці вимоги, визнано протиправним дії Управління Пенсійного фонду України у м. Краматорську Донецької області щодо обмеження розміру пенсії ОСОБА_1 максимальним розміром та скасувати рішення № 053130003718 від 24 лютого 2021 року, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області здійснити перерахунок пенсії за вислугу років ОСОБА_1 з 10 жовтня 2019 року відповідно до ч. 2-4 ст. 86 Закону України “Про прокуратуру” без її максимального обмеження у розмірі десяти прожиткових мінімумів встановлених для осіб, які втратили працездатність, в іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року у справі № 200/6913/21 залишено без змін.
24 жовтня 2023 року до суду за допомогою засобів програмного забезпечення підсистеми ЄСІТС “Електронний суд” від представника позивача адвоката Трофимчука В.В. надійшла заява про визнання протиправним рішень та дій, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду, яка обґрунтована тим, що на виконання зазначених вище судових рішень відповідач 12.10.2023 прийняв рішення № 053130003718 про перерахунок пенсії позивача, відповідно до якого розмір пенсії визначений: з 10.10.2019 по 30.11.2019 – у сумі 25 678,96 грн; з 01.12.2019 по 30.06.2020 – у сумі 25 697,46 грн; з 01.07.2020 по 10.09.2020 – у сумі 25 715,96 грн; з 11.09.2020 по 30.11.2020 – у сумі 17 12,00 грн; з 01.12.2020 по 30.06.2021 – у сумі 17 690,00 грн; з 01.07.2021 по 30.11.2021 у сумі 18 540,00 грн; з 01.12.2021 по 30.06.2022 – у сумі 19 340,00 грн; з 01.07.2022 по 30.11.2022 – у сумі 20 270,00 грн; з 01.12.2022 по теперішній час – у сумі 20 930,00 грн, оскільки, на думку представника позивача, загальна сума цих виплат за 60 місяців складає 3529425,00 грн, середньомісячний розмір цих виплат складає 58 823,76 (3 529 425,00 : 60) грн. З урахуванням зазначених виплат середній заробіток позивача для розрахунку пенсії з 10.10.2019 по теперішній час повинен був скласти 69 533,76 (58 823,76+10710,00) грн.
Відповідно, під час виконання рішення суду відповідач повинен був розраховувати розмір належної позивачу пенсії із розрахунку середнього заробітку 69 533,76 грн.
Водночас, відповідач при розрахунку позивачу пенсії з 11.09.2020 застосував максимальне обмеження у розмірі десяти прожиткових мінімумів встановлених для осіб, які втратили працездатність: з 11.09.2020 по 30.11.2020 – 17 12,00 грн; з 01.12.2020 по 30.06.2021 – 17 690,00 грн; з 01.07.2021 по 30.11.2021 – 18 540,00 грн; з 01.12.2021 по 30.06.2022 – 19340,00 грн; з 01.07.2022 по 30.11.2022 – 20270,00 грн; з 01.12.2022 по теперішній час – 20930,00 грн.
Окремою ухвалою від 31.10.2023 по справі 200/6913/21 заяву представника позивача про визнання протиправними рішення, дій та бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду у порядку статті 383 КАС України задоволено, визнано протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області № 053130003718 від 12.10.2023 прийняте на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 13 вересня 2021 року по справі № 200/6913/21 та постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 21 серпня 2023 року, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області вжити заходи направлені на усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону при виконанні судових рішень, установлено Головному управлінню Пенсійного фонду України в Донецькій області 30-денний строк з дня отримання копії цієї ухвали для надання до суду доказів вжиття заходів направлених на усунення причин та умов, що сприяли порушенню закону при виконанні судових рішень.
Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 21.12.2023 апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області задоволено частково, окрему ухвалу Донецького окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2023 року у справі №200/6913/21 змінено в мотивувальній частині.
Зазначено, що:
«постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 21 серпня 2023 року зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області здійснити перерахунок пенсії за вислугу років ОСОБА_1 з 10 жовтня 2019 року відповідно до ч. 2-4 ст. 86 Закону України “Про прокуратуру” без її максимального обмеження у розмірі десяти прожиткових мінімумів встановлених для осіб, які втратили працездатність.
Отже, в ній відсутнє зобов`язання щодо відповідача по здійсненню перерахунку пенсії за вислугу років позивачу з 11 вересня 2020 року відповідно до ч. 2-4 ст. 86 Закону України “Про прокуратуру” без її максимального обмеження у розмірі десяти прожиткових мінімумів встановлених для осіб, які втратили працездатність.
Слід зазначити, що таких вимог ОСОБА_1 в своєму позові не заявляв.
По-друге, в мотивувальній частині своєї постанови від 21 серпня 2023 року Перший апеляційний адміністративний суд в обґрунтування необхідності задоволення позову послався на те, що виключення, передбачені п. 3 розділу ІІ Закону України “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення” від 02 березня 2015 року № 213-VIII, а саме не застосування до пенсій, що призначені особам, які проходять військову службу або перебувають на посадах […] органах військової прокуратури або беруть участь в антитерористичних операціях, обмеження максимального розміру пенсії, розповсюджуються на спірні правовідносини, з урахуванням статусу позивача (прокурор військової прокуратури).
Однак, з матеріалів справи вбачається, що наказом Міністра оборони України від 10.09.2020 ОСОБА_1 звільнений з військової служби, а наказом від 11.09.2020 – призначений на посаду прокурора відділу Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних сил.
При цьому, Законом України від 19 вересня 2019 року № 113-IX “Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури” (далі – Закон № 113) внесено зміни, зокрема, й до Закону України “Про прокуратуру”, серед яких із системи прокуратури України (стаття 7) виключені військові прокуратури.
Крім того, пунктом 24 розділу II “Прикінцеві і перехідні положення” Закону № 113 установлено, що Додаток "Перелік і територіальна юрисдикція місцевих та військових прокуратур" до Закону України "Про прокуратуру" втрачає чинність із дня початку роботи окружних прокуратур.
Отже, з 11.09.2020 ОСОБА_1 не має статусу прокурора військової прокуратури.
Відтак, між сторонами існує новий спір, не вирішений в справі №200/6913/21, тому дії відповідача щодо максимального обмеження з 11.09.2020 пенсії ОСОБА_1 у розмірі десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність, не можуть бути визнані протиправними в порядку статей 382, 383 КАС України.»
На виконання рішень суду Головним управління з 10.10.2019 проведено перерахунок відповідно до частин 2 - 4 статті 86 Закону України «Про прокуратуру» із додаванням в заробіток для обчислення пенсії розмір виплат із розрахунку 60 відсотків від середньомісячної суми виплат за останні 60 календарних місяців перед зверненням за пенсією, розділених на 60, з коригуванням із застосуванням коефіцієнту загального підвищення розмірів посадового окладу та надбавок до нього та із врахуванням суми посадового окладу, надбавки за вислугу років, окладу за військовим званням, які наведені у довідці № 14-51 вих-21 від 09 лютого 2021 року Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних з додатком до неї, розмір пенсії не обмежено граничним розміром 10 прожиткових мінімумів встановлених для осіб, які втратили працездатність (середньомісячний заробіток для обчислення пенсії – 69533,76 грн). (Рішення ППВП макетна обробка від 05.01.2024 додається)
Відповідачем здійснено з 10 жовтня 2019 року ОСОБА_1 перерахунок пенсії за вислугу років відповідно до ч. ч. 2-4 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» із додаванням в заробіток для обчислення пенсії розмір виплат із розрахунку 60 відсотків від середньомісячної суми виплат за останні 60 календарних місяців перед зверненням за пенсією, розділених на 60, з коригуванням із застосуванням коефіцієнту загального підвищення розмірів посадового окладу та надбавок до нього та із врахуванням суми посадового окладу, надбавки за вислугу років, окладу за військовим званням, які наведені у довідці № 14-51 вих-21 від 09 лютого 2021 року Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних з додатком до неї, проведено з 11 вересня 2020 року перерахунок розміру пенсійного забезпечення у зв`язку із збільшенням посадового окладу, та здійснено перерахунок пенсії за вислугу років з 10 жовтня 2019 року відповідно до ч. 2-4 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» без її максимального обмеження у розмірі десяти прожиткових мінімумів встановлених для осіб, які втратили працездатність, та нараховано борг за період з 10.10.2019 по 10.09.2020, який складає 284 346,63 грн.
Зазначені обставини не є спірними між сторонами.
25.07.2024 позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату заборгованості.
Листом від 15.08.2024 № 21760-19487/М-02/8-0500/24 відповідач повідомив, що доплата, нарахована на виконання рішення суду №200/6913/21 за період з 10.10.2019 по 10.09.2020 у розмірі 284346,63 грн, як така, що не передбачена бюджетом Пенсійного фонду та потребує додаткового фінансування, буде фактично виплачена після отримання відповідного фінансового ресурсу. Відповідно до пункту 13 розділу ХV «Прикінцевих положень» Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон №1058) різниця між розміром пенсії, на який має право особа відповідно до Закону України «Про прокуратуру» та розміром пенсії із солідарної системи відповідно до цього Закону, фінансується за рахунок коштів Державного бюджету України. З огляду на положення статей 72, 73 Закону №1058 кошти Пенсійного фонду України не включаються до складу Державного бюджету України, їх використання на цілі, не передбачені Законом №1058, забороняється.
Вирішуючи спірні правовідносини суд виходив з наступного.
Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом.
Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Статтею 92 Конституції України визначено, що виключно законами України визначаються, зокрема,:1) права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; 6) основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки; 12) організація і діяльність органів виконавчої влади, основи державної служби, організації державної статистики та інформатики.
Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлений обов`язок органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03.05.1996, ратифікована Законом України від 14.09.2006 № 137-V, яка набрала чинності з 01.02.2007 (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.
Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV від 09.07.2003.
Статтею 8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
Частиною 3 статті 4 Закону №1058-IV встановлено, що виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерел формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.
Статтею 5 Закону №1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.
Отже, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон №1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом №1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.
За приписами статті 47 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” (далі - Закон № 1058-VI), пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.
Право на отримання пенсії є конституційною гарантією. Суми пенсії є власністю позивача, оскільки з його заробітної плати протягом трудової діяльності здійснювалися утримання (страхові внески) з метою подальшої їх виплати у вигляді пенсії при досягненні особою пенсійного віку та набуття страхового трудового стажу.
Стаття 46 Закону № 1058-VI регулює правовідносини, що виникають під час виплати пенсії за минулий час: нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми недотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії; нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрат.
Виключно цим Законом № 1058-IV визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування (стаття 5 Закону № 1058-IV).
Судом встановлено, що відповідач фактично визнає ту обставину, що пенсійні кошти за спірний період нараховані та обліковані в органі Пенсійного фонду, як заборгованість по виплаті пенсії, однак наполягає на тому, що виплату таких коштів буде здійснено після прийняття окремого порядку та при надходженні відповідних коштів з Державного бюджету України до бюджету Пенсійного фонду України.
Суд не приймає до уваги вказані посилання відповідача, оскільки положеннями статей 9 та 47 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" встановлено, зокрема, що пенсія за віком призначається та виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.
Слід зазначити, що закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акту. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України відносяться до категорії підзаконних.
Суд зазначає, що порядок та умови отримання пенсійних виплат регулюються виключно Законом України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”.
Суд звертає увагу, що Конституційний Суд України у Рішенні від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007 вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).
Жодних змін до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" з приводу особливостей виплати пенсіонерам, які є внутрішньо переміщеними особами, заборгованості по пенсії Верховною Радою не приймалось.
При цьому, відсутність встановленого Кабінетом Міністрів України механізму виплати нарахованих сум пенсій не звільняє державу в особі уповноваженого органу Пенсійного фонду України від обов`язку здійснити таку виплату та не може позбавляти права особи на отримання належних їй сум пенсій.
Суд зазначає, що Кабінет Міністрів України не наділений правом вирішувати питання, які належать до виключної компетенції Верховної Ради України, так само як і приймати правові акти, які підміняють або суперечать законам України. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.
Втручання відповідача у право позивача на мирне володіння своїм майном у вигляді пенсійної виплати, суд вважає таким, що не ґрунтується на вимогах Закону.
Отже, встановлення судом відсутності законності втручання, тобто вчинення дій не у спосіб, визначений законом, є достатньою підставою для висновку про те, що право позивача на мирне володіння своїм майном було порушено.
Таким чином, правових підстав для невиплати заборгованості по пенсійним виплатам судом не встановлено.
Доводи апелянта, що виплата пенсійної заборгованості стане можливим в разі виділення коштів з Державного бюджету не приймаються судом до уваги, оскільки гарантовані законом виплати, пільги тощо не можуть бути поставлені в залежність від видатків бюджету.
Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово констатував, що органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Так, відповідно до рішень ЄСПЛ "Кечко проти України" (заява №63134/00, п. п. 23, 26) та "Ромашов проти України" (заява № 67534/01, п. 43), реалізація особою права, яке пов`язано з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов`язань, є безпідставними.
У справі "Кечко проти України" (заява № 63134/00) ЄСПЛ зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплати з державного бюджету, однак свідома відмова від цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (п. 23). У п. 26 вказаного рішення зазначено, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
У рішеннях ЄСПЛ у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" (заява № 70297/01) та у справі "Бакалов проти України" (заява № 14201/02) також зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (п. п. 48 та 40 цих рішень відповідно).
Таким чином, реалізація особою права, що пов`язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.
Суд зазначає, що тривала не сплата особі належних їй пенсійних виплат є втручанням у право позивача на мирне володіння своїм майном.
Стосовно посилань апелянта на те, що обраний позивачем у цій справі спосіб захисту, - є одним із способів виконання іншого судового рішення, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Суб`єктами, на яких поширюється обов`язковість судових рішень являються всі органи державної влади і органи місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації, посадові чи службові особи та громадяни.
Згідно з частинами 2 та 3 статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Відповідно до статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Згідно із положеннями частин 1 та 2 статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах здійснюється також у порядку, встановленому ст. 287 цього Кодексу(ч. 8 ст. 382 КАС України).
Відповідно до частини 1 статті 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
Системний аналіз зазначених вище норм дає підстави для висновку, що приписами статей 382, 383 КАС України передбачено декілька видів судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах: зобов`язання суб`єкта владних повноважень подати звіт про виконання судового рішення, накладення штрафу та визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання рішення суду.
Вказані правові норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в цій справі.
Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову.
Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України (ст. 382 КАС України), який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення, яке набрало законної сили.
Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.
Відтак, у разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження, у відповідності до КАС України. Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2019 у справі № 806/2143/15, від 21.12.2020 року у справі №440/1810/19, від 03 квітня 2019 року по справі № 820/4261/18.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13.09.2021 по справі №200/6913/21, зокрема, зобов`язано Управління Пенсійного фонду України у місті Краматорську Донецької області здійснити перерахунок пенсії за вислугу років ОСОБА_1 починаючи з 10 жовтня 2019 року відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 86 Закону України “Про прокуратуру” із додаванням в заробіток для обчислення пенсії розмір виплат із розрахунку 60 відсотків від середньомісячної суми виплат за останні 60 календарних місяців перед зверненням за пенсією, розділених на 60, з коригуванням із застосуванням коефіцієнту загального підвищення розмірів посадового окладу та надбавок до нього та із врахуванням суми посадового окладу, надбавки за вислугу років, окладу за військовим званням, які наведені у довідці №14-51 вих-21 від 09 лютого 2021 року Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних з додатком до неї та здійснити перерахунок розміру пенсійного забезпечення у зв`язку із збільшенням посадового окладу ОСОБА_1 з 11 вересня 2020 року.
Стягнуто з Управління Пенсійного фонду України у місті Краматорську Донецької області на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за період з 10 жовтня 2019 по 28 лютого 2021 року у розмірі 265 886,76 грн.
Отже, у справі №200/6913/21 спірним питанням було право позивача на перерахунок пенсії відповідно до ч.ч. 2-4 ст. 86 Закону України “Про прокуратуру” із додаванням в заробіток для обчислення пенсії розмір виплат із розрахунку 60 відсотків від середньомісячної суми виплат за останні 60 календарних місяців перед зверненням за пенсією, розділених на 60, з коригуванням із застосуванням коефіцієнту загального підвищення розмірів посадового окладу та надбавок до нього та із врахуванням суми посадового окладу, надбавки за вислугу років, окладу за військовим званням, які наведені у довідці №14-51 вих-21 від 09 лютого 2021 року Спеціалізованої прокуратури у військовій та оборонній сфері об`єднаних.
Крім того, заявою про збільшення позовних вимог у справі №200/6913/21, позивач просив стягнути з Управління Пенсійного фонду України у місті Краматорську Донецької області суму заборгованості за період з 10 жовтня 2019 по 28 лютого 2021 року у розмірі 265 886,76 грн.
У межах цієї справи, спірним питанням є право позивача на отримання заборгованості з пенсії за період з 10 жовтня 2019 по 10 вересня 2020 у розмірі 284 346,63 грн
Отже, відповідач не врахував ту обставину, що позивачем у цій справі заявлено позовні вимоги з інших підстав та обставин, що обґрунтовують звернення до суду.
Що стосується обраного позивачем способу захисту у вигляді стягнення з відповідача сум, суд зазначає таке.
Частиною 2 статті 245 КАС України визначено, що у разі задоволення позову суд може прийняти рішення, зокрема, про:  визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень (пункт 2); визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання утриматися від вчинення певних дій (пункт 3); визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4); інший спосіб захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, який не суперечить закону і забезпечує ефективний захист таких прав, свобод та інтересів (пункт 10).
Разом з цим, засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі “Афанасьєв проти України” від 05.04.2005 (заява № 38722/02)).
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.
Дана правова позиція узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом України в постанові у справі № 21-1465а15 від 16 вересня 2015 року.
У вказаному рішенні Верховний Суд України наголосив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалось примусове виконання рішення.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тобто ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.8 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” від 23.02.2006 року, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Європейська Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року (надалі - Конвенція), була ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.
Згідно ч.1 ст.6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Право на виконання рішень, винесених судом, є невід`ємною частиною “права на суд” (Hornsby v. Greece (Горнсбі проти Греції), § 40; Scordino v. Italy (Скордіно проти Італії) (no. 1) [ВП], § 196). У іншому випадку, положення статті 6 § 1 будуть позбавлені ефекту корисної дії (Burdov v. Russia (Бурдов проти Росії), §§ 34 і 37).
Ефективний захист сторони у справі, а отже і відновлення справедливості, передбачає зобов`язання адміністративних органів виконувати рішення (Hornsby v. (Горнсбі проти Греції), § 41; Kyrtatos v. Greece (Кіртатос проти Греції), §§ 31-32).
Стосовно посилання апелянта на порушення позивачем строку звернення до суду з позовною заявою, суд зазначає наступне.
За загальним правилом, встановленим КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч. 2 ст. 122 КАС України).
Згідно з ч. 1 ст. 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Спеціальним законом, яким врегульовано правовідносини щодо пенсійного забезпечення громадян, строки та порядок перерахунку пенсій є Закон № 1058.
Відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону № 1058 нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.
Необхідними умовами застосування наведеної норми адміністративними судами є: 1) факт нарахування сум пенсій за минулий час, що підтверджується відповідними доказами; 2) доведеність вини пенсійного органу - наявність протиправних дій або протиправної бездіяльності, наслідками яких є невиплата сум пенсій.
В цій справі нараховані суми пенсії, не отримані позивачем саме з вини пенсійного органу, тому виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.
Враховуючи викладене, суд погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог шляхом стягнення з відповідача на користь позивача нарахованої, але не виплаченої суми заборгованості по пенсії.
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому при таких обставинах апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення а рішення суду без змін.
Керуючись статями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                          ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 січня 2025 р. у справі №200/6367/24 - залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 20 січня 2025р. у справі №200/6367/24 - залишити без змін.
Повне судове рішення складено 10 квітня 2025 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                                    Т.Г. Гаврищук

Судді:                                                                                                                          А.А. Блохін

                                                                                                                                    І.В. Сіваченко