КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа №755/10146/23                                          Головуючий у 1 інстанції: Гончарук В.П.
Провадження №22-ц/824/880/2025                      Суддя-доповідач: Гончарука В.П.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ
 
15 травня 2025 року                                                                                      м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                                         Гаращенка Д.Р.
суддів                                        Верланова С.М., Писаної Т.О.,
 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором підряду,-
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором підряду.
Просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за договором підряду у розмірі 181 796 (сто вісімдесят одну тисячу сімсот дев`яносто шість) грн., 3% річних у розмірі 3 735,53 (три тисячі сімсот тридцять п`ять грн 53 коп.) грн, інфляційні збитки у розмірі 10 998,50 (десять тисяч дев`яносто вісім грн. 50 коп.) грн, витрати на правову допомогу у розмірі 20 000 (двадцять тисяч) грн та судовий збір у розмірі 1501,06 (одна тисяча п`ятсот одна грн 06 коп.) грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами було укладено усний договір побутового підряду. Згідно договору позивач зобов`язаний був виготовити меблі та встановити їх в квартирі відповідача розташованої за адресою АДРЕСА_1 . Параметри меблів узгоджувались сторонами в специфікаціях, які відповідач затвердив через месенджері.
Позивач виконав свої зобов`язання, а відповідач прийняв роботи згідно акту від 06.11.2022 р. 
Відповідач частково оплатив виконані роботи, але станом на момент звернення із позовом, всупереч ч. 1 ст. 854 ЦК України, відповідач не сплатив: стільницю - 80 500 грн; антресоль - 15569 грн; гардероб - 36711 грн; шкаф + стол - 49016 грн. Всього на суму 181796 грн.
Згідно ст. 625 ЦК України на суму заборгованості нараховується 3 % річних та інфляційні збитки. Таким чином, відповідач має додатково сплатити 3735,53 грн в рахунок 3 % річних та 10998,5 грн - інфляційних збитків.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Дніпровського районного суду Київської області від 12 березня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором підряду було відмовлено. 
 
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов до висновку, що позивачем не доведено наявність порушень умов усного договору на виготовлення меблів та встановлення їх в квартирі, з боку відповідача.
 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи
 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції,  ОСОБА_1 ,  5 квітня 2024 року подав апеляційну скаргу. Просив скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 березня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог. 
Стягнути з відповідача судові витрати.
В обґрунтування  апеляційних вимог зазначив, що оскаржуване рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, оскільки сторони підписали Акт приймання-передачі послуг №1 від 09.11.2022 р. 
Зазначений акт є правочином, який свідчить про належне виконання позивачем покладених на нього договором зобов`язань та виникнення у відповідача зобов`язання оплатити отримані товари та послуги (меблі та роботи по їх  встановленню). 
Згідно презумції правочину, вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
В свою чергу відповідач не оскаржував акт та/або договір у суді, не звернувся до суду із зустрічним позовом. 
Єдиним належним доказом для спростування підпису є висновок почеркознавчої експертизи. 
Висновок суду про відхилення зазначеного ґрунтується на неналежних доказах, які підтверджують факт перебування відповідача за межами України на дату підписання акту. 
На підставі відбитку у паспорті та по білету, можливо дійти логічного висновку виключно про обґрунтовані сумніви щодо дати підписання документа. Зазначені сумніви, які могли виникнути у суду, не мають значення для вирішення справи по суті, спростовані позивачем через надання письмових пояснень свідка.
 
Щодо висновку суду про ненадання доказів про часткове погашення відповідачем заборгованості перед позивачем за усним договором побутового підряду. 
 
Обґрунтування розміру боргу входить у предмет доказування по цій категорії спорів.
Згідно принципу розподілу обов`язку доказування між сторонами та за правилами формальної логіки розмір виплаченого боргу має доводити відповідач, а не позивач.
Щодо висновку суду, що позивачем не було надано доказів про те, що підрядник видав замовникові квитанцію або інший документ, що підтверджує укладення договору. Цей висновок суперечить попередньому висновку суду: «Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем було укладено усний договір побутового підряду» (абз. 26 мотивувальної частини рішення).
Щодо висновку суду, що посилання сторони позивача на те що, параметри меблів узгоджувались сторонами в специфікаціях, які відповідач затвердив через мессенджери також не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. Зазначений факт на має значення для вирішення справи по суті оскільки є акт, яким сторони визначили конкретні меблі та вартість їх виготовлення і встановлення, які були виконанні позивачем та прийняті відповідачем. Відносно цих меблів у відповідача відсутні претензії щодо їх якості та кількості, а також претензії щодо їх встановлення. Наявність претензій у відповідача щодо якості встановлення інших меблів, які були виготовлені та встановлені позивачем в рамках іншого договору підряду укладеного між цими сторонами пізніше, не є предметом цього спору.
 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив, відповідач не скористався своїм правом для подачі відзиву.
 
Позиція суду апеляційної інстанції
 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
У порядку ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Частиною 1 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з вимогами ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Судом першої інстанції встановлено, що між позивачем та відповідачем було укладено усний договір побутового підряду.
Згідно договору позивач зобов`язаний був виготовити меблі та встановити їх в квартирі відповідача розташованої за адресою АДРЕСА_1 .
За своєю правовою природою укладений сторонами спору договір є договором побутового підряду.
Матеріали справи не підтверджують, що послуги були надані з дотриманням всіх умов договору на виготовлення меблів та встановлення їх в квартирі відповідача, а відповідач ухиляється від підписання акту прийому - передачі товару або акту надання послуг про належне виконання за умовами договору.
Крім того, позивач посилається на те, що виконав свої зобов`язання в повному обсязі, а відповідач прийняв роботи згідно акту №1 від 09.11.2022 року, однак, як встановлено в ході судового розгляду відповідач ОСОБА_2 перебував за межами України в день підписання вказаного акту, що підтверджується копією закордонного паспортного документа та копією авіаквитка долученого до матеріалів справи.
Дані обставини унеможливлюють пілписання Акту надання послуг №1 від 09.11.2022 року відповідачем по справі в день його укладення.
Також матеріали справи не містять доказів про часткове погашення відповідачем заборгованості перед позивачем за усним договором побутового підряду, як це вказувалось у позові та у судовому засіданні стороною позивача.
Разом з тим, в порушення вимог чинного законодавства позивачем не було надано суду доказів про те, що підрядник видав замовникові квитанцію або інший документ, що підтверджує укладення договору.
 
Посилання сторони позивача на те що, параметри меблів узгоджувались сторонами в специфікаціях, які відповідач затвердив через мессенджери також не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.
Суд першої інстанції прийшов до висновку, оскільки позивачем не доведено про наявність порушень умов усного договору на виготовлення меблів та встановлення їх в квартирі, з боку відповідача, тому відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором підряду, яка складається з основної суми заборгованості та нарахованих 3 % відсотків річних та інфляційних втрат.
 
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам закону виходячи з наступного.
Нормами статті 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.
Згідно із статтею 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідності до статті 509 Цивільного кодексу України, статті 173 Господарського кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 509 Цивільного кодексу України визначено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Як встановлено судом зобов`язання між сторонами виникли на підставі усного договору, який за своєю правовою природою є договором побутового підряду на виготовлення меблів та встановлення їх в квартирі відповідача. За договором позивач зобов`язався надати, а відповідач оплатити послуги.
За приписами частини 1 статті 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Відповідно до частини 1 статті 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Водночас, сторони підписали Акт приймання-передачі послуг №1 від 09.11.2022 року. Зазначений акт є правочином, який свідчить про належне виконання позивачем покладених на нього договором зобов`язань та виникнення у відповідача зобов`язання оплатити отримані товари та послуги (меблі та роботи по їх встановленню). 
Згідно презумпції правочину, вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
В свою чергу відповідач не оскаржував акт та/або договір у суді, не звернувся до суду із зустрічним позовом. Єдиним належним доказом для спростування підпису є висновок почеркознавчої експертизи. Висновок суду про відхилення зазначеного ґрунтується на неналежних доказах, які підтверджують факт перебування відповідача за межами України на дату підписання акту.
Проте, колегія суддів зазначає, що такий висновок суду не відповідає усталеній судовій практиці, з огляду на наступне.
Суд першої інстанції не повній мірі з`ясував обставини, які мають значення для справи, допустив порушення норм процесуального права та неправильне застосування норми матеріального права, у зв`язку з чим оскаржуване рішення слід скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.
Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).
Згідно частини першої та другої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2021 року в справі № 320/2233/18 (провадження № 61-2279св19) вказано, що "не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Водночас і посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені в позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку з цим суд, з`ясувавши в розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини".
Відповідно до частини першої статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України.
З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності.
Аналіз цивільного законодавства свідчить, що перекваліфікація відповідного договору може мати місце, зокрема, при: (а) недійсності договору (зокрема, удаваності договору); (б) тлумаченні змісту договору. Перекваліфікація договору можлива тільки в тих випадках, коли вона відбувається в межах спору, що стосується такого договору. Саме такий висновок зумовлений тим, що по своїй суті перекваліфікація направлена на з`ясування справжньої волі сторін договору, який перекваліфіковується в інший. А це, відповідно, можливо зробити тільки в рамках спору щодо такого договору. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено про наявність порушень умов усного договору на виготовлення меблів та встановлення їх в квартирі, з боку відповідача.
Проте з цими висновками не можна погодитися повністю, зважаючи на таке.
Згідно презумпції правочину, вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.
В свою чергу відповідач не оскаржував акт та/або договір у суді, не звернувся до суду із зустрічним позовом. Єдиним належним доказом для спростування підпису є висновок почеркознавчої експертизи. Висновок суду про відхилення зазначеного ґрунтується на неналежних доказах, які підтверджують факт перебування відповідача за межами України на дату підписання акту.
Згідно з частиною 1 статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Встановлено, що між сторонами було укладено усний договір побутового підряду. Згідно договору позивач зобов`язаний був виготовити меблі та встановити їх в квартирі відповідача розташованої за адресою м. Київ, вул. Микільська-Слобідська, б. 3-А. Параметри меблів узгоджувались сторонами в специфікаціях, які відповідач затвердив через месенджері.
Позивач виконав свої зобов`язання, а відповідач прийняв роботи згідно акту від 06.11.2022 р. 
Відповідач частково оплатив виконані роботи, але станом на момент звернення із позовом, всупереч ч. 1 ст. 854 ЦК України, відповідач не сплатив: стільницю - 80 500 грн; антресоль - 15569 грн; гардероб - 36711 грн; шкаф + стол - 49016 грн. Всього на суму 181796 грн.
Згідно з ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
За змістом ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
Грошове зобов`язання за договором підряду залишилося не виконаним.
Згідно ст. 625 ЦК України на суму заборгованості нараховується 3 % річних та інфляційні збитки. Таким чином, відповідач має додатково сплатити 3735,53 грн в рахунок 3 % річних та 10998,5 грн - інфляційних збитків.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За змістом ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з  розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу, а також витрати, пов`язані із проведенням експертизи.
Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Відтак відповідно до ч.ч. 1, 13 ст. 141 ЦПК України слід стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача 3 302,87 грн. понесених судових витрат за подачу позову та за подачу апеляційної скарги, 10000 грн. витрат на правничу допомогу в судах першої та апеляційної інстанції.

 

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд, -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 12 березня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором підряду задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованість у розмірі 181 796 (сто вісімдесят одну тисячу сімсот дев`яносто шість) гривень.
Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 3% річних у розмірі 3 735,53 (три тисячі сімсот тридцять п`ять) гривень та інфляційні втрати у розмірі 10 998,50 (десять тисяч дев`ятсот дев`яносто вісім) гривень.
Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати на правову допомогу у розмірі 10 000,00 (десять тисяч) грн.
Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судові витрати пов`язані з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції у розмірі 3 302,87 (три тисячі триста дві) гривні.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                                                       Д.Р. Гаращенко
 
Судді                                                                                                  С.М. Верланов
 
                                                                                                            Т.О. Писана