ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України

23 травня 2025 року
м. Харків

справа № 638/8416/23
провадження № 22-ц/818/519/25  

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого - Пилипчук Н.П.,
суддів колегії – Тичкової О.Ю., Маміної О.В.
за участю секретаря – Львової С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харків цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Інвест-кредо», треті особи: Публічне акціонерне товариство «Енергобанк», ОСОБА_6 , про визнання правочинів недійсними, витребування майна, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_7 , на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 вересня 2024 року, в складі судді Агапова Р.О., -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Інвест-кредо», треті особи: Публічне акціонерне товариство «Енергобанк», ОСОБА_6 , про визнання правочинів недійсними, витребування майна.

В обгрунтування позову зазначає, що 05 вересня 2013 року між ПАТ «Енергобанк та ТОВ «Нестандартна Реклама» було укладено договір кредитної лінії №18/2013, предметом якого є надання кредитором позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 800 000грн. зі сплатою 23% річних. З метою забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за договором кредиту №18/2013, 05 вересня 2013 року між ПАТ «Енергобанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку Банку нежитлові приміщення першого поверху №1-1-:-1-13, загальною площею 253,5кв.м. в літ. «А-5», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . 
19 вересня 2016 року між ПАТ "Енергобанк" та ТОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ ІНВЕСТ-КРЕДО" укладено Договір про відступлення права вимог за Договором про надання кредитної лінії №18/2013 від 05 вересня 2013 року, а також було укладено Договір про відступлення права вимог за іпотечним договором. 
30 вересня 2016 між ТОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ ІНВЕСТ-КРЕДО" та ОСОБА_2 було укладено Договори про відступлення права вимог за Договором про надання кредитної лінії №18/2013 від 05 вересня 2013 року та іпотечним договором.
23 грудня 2016 року ОСОБА_2 уклав з ТОВ «ПАЛЛАНТ-ГРУП» договір про відступлення права вимоги за договором про надання кредитної лінії №18/2013 від 05 вересня 2013 року та іпотечним договором.
31 серпня 2017 між ТОВ «ПАЛЛАНТ-ГРУП» та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого продавець (ТОВ "ПАЛЛАНТ-ГРУП") передає у власність покупцю ( ОСОБА_6 ), а покупець приймає нежитлові приміщення 1-го поверху №1 - 1 -: 1 - 1 загальною площею 253,5 кв.м. в літ. «А-5», розташовані за адресою АДРЕСА_1 .
21 червня 2018 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини нежитлового приміщення 1-го поверху №1 - 1 -: 1 - 1 загальною площею 253,5кв.м. в літ. «А-5», розташовані за адресою АДРЕСА_1 . Решту часток в інші дати було відчужено на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Вказує, що відступлення прав вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням ч.3 ст.512 та ст.1054 ЦК України, у зв`язку з чим вважає, що договори про відступлення прав вимоги за кредитним та іпотечним договорами мають бути визнані недійсними.
Окрім того вказує, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова встановлено, що ТОВ «ПАЛЛАНТ-ГРУП» не дотримано процедуру, передбачену ч.1 ст.35 ЗУ «Про іпотеку», а державним реєстратором не дотримано порядок, встановлений ст.18 Закону України №1952-ІV та пунктом 16 Порядку №1127. Встановлено, що ТОВ «ПАЛЛАНТ-ГРУП», який звернувся з метою реєстрації права власності, фактично не набув права власності на предмет іпотеки, а відповідно взагалі не міг звертатись до державного реєстратора для офіційного визнання та підтвердження цього набутого права, а в подальшому, відчужувати предмет іпотеки.
Вказує, що ОСОБА_1 не знала про вибуття майна з її володіння (відсутні докази повідомлення ОСОБА_1 , про укладення договорів про відступлення прав вимоги).

Просить суд:
- визнати недійсним договір про відступлення прав вимог за договором про надання кредитної лінії №18/2013 від 05 вересня 2013 року, укладений 30 вересня 2016 року між ТОВ «Фінансова компанія «Інвест-кредо» та ОСОБА_2 ;
- визнати недійсним договір про відступлення прав вимог за іпотечним договором б/ н від 05.09.2013 року, укладений 30 вересня 2016 року між ТОВ «Фінансова компанія «Інвест-кредо» та ОСОБА_2 ;
- визнати недійсним договір про відступлення прав вимог за договором про надання кредитної лінії №18/2013 від 05 вересня 2013 року, укладений 23 грудня 2016 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Паллант-Груп»;
- визнати недійсним договір про відступлення прав вимог за іпотечним договором б/ н від 05.09.2013 року, укладений 23 грудня 2016 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Паллант-Груп»;
- витребувати у ОСОБА_3 на її користь 1/4 нежитлових приміщення 1-го поверху № 1-1-:-1-13, загальною площею 253,5кв.м., в літ. «А-5», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ;
- витребувати у ОСОБА_5 на її користь 1/2 нежитлових приміщення 1-го поверху № 1-1-:-1-13, загальною площею 253,5 кв.м., в літ. «А-5», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ;
- витребувати у ОСОБА_4 наїї користь 1/4 нежитлових приміщення 1-го поверху № 1-1-:-1-13, загальною площею 253,5 кв.м., в літ. «А-5», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 – залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_7 , просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції невірно застосована ст.388 ЦК України, оскільки судом розглядався саме віндикаційний позов про витребування майна з чужого незаконного володіння.
До вимог з віндикаційним позовом застосовуються загальні строки позовної давності.
Так, про вибуття з власності спірних нежитлових приміщень їй стало відомо в липні 2018 року, з повідомлення про розірвання з 04 липня 2018 року договору на охорону пультом централізованого спостереження та реагування з виїздом групи реагування №2055 від 01 квітня 2016 року. Вказує, що до фактичного її виселення з нежитлових приміщен вона сплачувала комунальні платежі, чого б вона вочевидь не робила б, якщо б їй було відомо про вибуття права власності. Вона правомірно очікувала додержання належної правової процедури з боку кредитора, враховуючи наявність судового рішення про стягнення грошових коштів та відкритого виконавчого провадження. Звертає увагу на те, що 09 лютого 2024 року її представником було заявлено клопотання про виклик у судове засідання свідка. Під час розгляду цього клопотання в судовому засіданні, представником було повідомлено про обставини, що мають суттеве значення для вирішення спору по суті, а саме про події, внаслідок яких їй стало відомо про вибуття з власності нежитлових приміщень, розташованих за адресою АДРЕСА_1 ., а також про пошуки документального підтвердження обґрунтування початку перебігу строку позовної давності. Проте судом було відмовлено в задоволенні клопотання та повідомлено що будь-які докази не будуть прийматися судом, оскільки клопотання про виклик свідків та докази мали бути подані разом з позовною заявою. Причини не подання доказів, як і відсутність виклику свідків, на момент звернення з позовом до суду невідома, оскільки позов подавав інший адвокат.
Враховуючи необхідність встановлення істини у справі, доведення відсутності пропуску строку позовної давності та неправомірну відмову у виклику свідка в судове засідання вважає за необхідне клопотати перед судом про долучення до матеріалів наступних копій документів, що свідчать про обставини, при яких вона довідалася про вибуття права власності, зокрема:
- додаткова угода від 12.06.2017 до договору про постачання електричної енергії N?
025932;
- квитанція N? 21 від 10.11.2017 року про сплату за електричну енергію;
- квитанція N? TS120700 від 05.01.2018 року про сплату за електричну енергію;
- відомості про витрати електричної енергії за червень 2018 року;
- додаткова угода до договору оренди від 01.10.2014 року, укладеного між Позивачем
та ТОВ «РЕНАТ 2009»;
- договір N? 2055 про охорону пультом централізованого спостереження та реагування з виїздом групи реагування від 01.04.2016 року з додатками; 
- повідомлення від 04.07.2018 року про розірвання договору N? 2055 про охорону пультом пультом централізованого спостереження та реагування з виїздом групи реагування від 01.04.2016 року, у зв?язку зі зміною власника, з додатками;
- повідомлення про лист про розірвання договору N? 2005/2/0705 від 20.02.2019 року.
Також, просить суд викликати в судове засідання у якості свідка директора ТОВ «РЕНАТ 2009» - ОСОБА_8 .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в особі представника Максимовського С.О., просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що ключовим при розмежуванні договору факторингу від договору цесії є наявність додаткової винагороди у покупця, у разі якщо вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні.
Як вбачається з договору про відступлення права вимоги за кредитним договором від 30.09.2016, предметом договору було відступлення права вимоги 591 048,21грн. Відступлено зазначене право було за 570 000 грн. тобто майже за номінальною вартістю боргу, невеличка різниця якого було обумовлена його низькою ліквідністю, з урахуванням імовірності задоволення такої вимоги, зокрема через наявність спору щодо неї та складний фінансовий стан боржника. Більш того, в подальшому, ОСОБА_2 за договором про відступлення права вимоги від 23.12.2016 передав право вимоги ТОВ «Паллант-Груп» за тією ж самою вартістю у 570 000 грн. Вищенаведене виключає в діях ОСОБА_2 намір отримати додатковий прибуток при набутті права вимоги за оскаржуваним договором, що є обов`язковою умовою для договору факторингу. 
Положення оскаржуваного договору не містять посилань про фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів, надання будь-яких послуг за плату, чи зворотний обов`язок первісного кредитора з оплати новому кредитору відповідної плати за надання грошових коштів взамін відступленої вимоги. За змістом вказаного договору між боржником і новим кредитором не розпочалися кредитні правовідносини, а лише змінилась особа, на користь якої боржник повинен був виконати зобов`язання, що полягає у сплаті боргу. Саме по собі повернення отриманих в кредит коштів та сплата процентів за ним не відноситься до банківських операцій, які підлягають ліцензуванню, а тому і вимагати повернення боргу може будь-хто, а не лише фінансова установа. Таким чином, між ТОВ «Фінансова компанія «Інвест-кредо» та ОСОБА_2 було укладено саме договір відступлення права вимоги (цесія), тобто відповідач ОСОБА_2 , як фізична особа, мав право бути стороною такого роду правочину.
Більш того, положення нормативно-правових актів, які регулюють процедуру ліквідації банку, допускають продаж на конкурсних засадах майна банку, що перебуває у стадії виведення з ринку (ліквідації), шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та за договорами забезпечення виконання зобов`язання будь-яким суб`єктам правовідносин, зокрема і без статусу банку або іншої фінансової установи (постанови Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі №640/14873/19 (провадження № 61-6649св20), від 08 лютого2023 року у справі №761/11546/21 (провадження № 61-4261св22 )).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 червня 2021 року у справі №346/1305/19-ц (провадження № 14-181цс20) зазначила, що продаж і відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання у процедурі ліквідації банку може відбутися на конкурсних засадах на користь будь-якої особи.
Окрім зазначеного, окрему увагу звертає на те, що Верховний Суд у постанові від 25 січня 2023 року у справі №638/18879/18 зазначив, що як первісне, так і наступне відступлення права вимоги за кредитним та забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансової установи за обставин, коли первісний кредитор (банк) відчужує активи у процедурі ліквідації та позбавлений банківської ліцензії.
Крім того, позивачем пропущено строк позовної давності. Так, постановою Харківського апеляційного суду від 07.12.2023 було встановлено момент, з якого позивач дізнався про наявність порушеного права, а саме 02 листопада 2016 року, коли ОСОБА_1 отримала копію письмової вимоги. Натомість позивач звернувся до суду з цим позовом 24 липня 2023 року, тобто з пропуском загального трирічного строку позовної давності.
Доводи представника позивача, щодо того, що клопотання про виклик свідка і докази не було подано попереднім адвокатам, а він був позбавлений такої можливості є маніпулятивними та не відповідають дійсності, оскільки з моменту коли він вступив у справу і до переходу до розгляду справи по суті, пройшло 2 місяці та 4 підготовчих судових засідання на яких він мав можливість звернутись з відповідними клопотаннями, натомість звертався лише з клопотаннями про відкладення. Але більш того, представник позивача продовжив зловживати процесуальними правами намагаючись ввести суд в оману.

У відзиві на апеляційну скаргу Публічне акціонерне товариство «Енергобанк», в особі представника Сидоренко Ю.А., просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на те, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 12 лютого 2015 року № 96 «Про віднесення ПАТ «ЕНЕРГОБАНК» до категорії неплатоспроможних, а також на підставі Рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 29 від 12.02.2015 року «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «ЕНЕРГОБАНК» виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з 13.02.2015 року розпочато процедуру виведення ПАТ «ЕНЕРГОБАНК» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової Адміністрації. 
У спорах щодо банків, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.
Законодавець наділив Фонд гарантування та уповноважену особу Фонду гарантування обов`язком вчиняти дії щодо реалізації активів та/або зобов`язань банку за найвищою вартістю.
Звертає увагу на те, що спори щодо оскарження договорів купівлі-продажу, укладені за результатами реалізації майна, не є належним способом захисту, оскільки питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов?язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, або якщо на думку Позивача окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно, підлягають дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливають на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги.
Вважає, що враховуючи практику Верховного Суду є всі підстави відмовляти у задоволенні позовних вимог про оскарження правочинів з реалізації майна, якщо позивач обгрунтовуючи позовні вимоги, вказує, на розмір заборгованості, з яким він не погоджується, або якщо окремі складові такої забогованості нараховані безпідставно.
Також зазначає, що позивачем не надано жодних доказів, що свідчать про недійсність укладеного між Банком (первинним кредитором) і ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ІНВЕСТ-КРЕДО» (новим кредитором) Договорів про відступлення права вимог – ці договори є правомірними правочинами. Відтак були відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.
Крім того вказує, що Договори про відступлення права-вимоги за своїм змістом є договорами купівлі-продажу прав вимоги (оплатним договором відступлення права вимоги), а не договором факторингу, оскільки за укладеним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а тому не є договором факторингу у розумінні чинного законодавства. За таких умов, для укладення оспорюваних договорів покупець не повинен в обов`язковому порядку мати статус фінансової установи та мати відповідний дозвіл (ліцензію), оскільки новий кредитор набув лише право вимагати виконання зобов`язань за кредитним договором.
Поміж іншого вказує, що позивачка оскаржує договори відступлення права вимоги, сторонами яких є банк – ПАТ «ЕНЕРГОБАНК», ТОВ «ФК «Інвест-Кредо», ТОВ «Паллант-Груп». Натомість, позивачем зазначено ПАТ «ЕНЕРГОБАНК» в якості третьої особи, а не відповідача, та не залучено до участі у справі ТОВ «Паллант-Груп». Таким чином, позовні вимоги заявлено до неналежних відповідачів.
Також вказує, що укладання оспорюваних договорів відступлення права вимоги жодним чином не порушує його права, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

У відповідності до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що на час укладення оскаржуваних договорів ТОВ «Фінансова компанія «Інвест-Кредо» не було позбавлено банківської ліцензії та не перебувало у процедурі ліквідації, а тому відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечило положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, що є достатньою підставою для висновку про недійсність спірних договорів та обґрунтованості вимоги про витребування майна.
Разом з тим, позовна вимога про визнання правочинів недійсними є неналежним способом захисту прав та інтересів, так як захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном, з підстав, передбачених статтею 388 ЦК України.
Між тим, оскільки позивач звернувся із даним позов 24 липня 2023 року, тобто майже через 7 років після вибуття з його володіння спірного нерухомого майна, позов підлягає залишенню без задоволення, у зв`язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі.

Проте, погодитися з таким висновком суду колегія суддів не може, виходячи з наступного.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 набула нежитлові приміщення першого поверху №1-1-:-1-13, загальною площею 253,5кв.м. в літ. «А-5», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі- продажу від 07 вересня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кривошеїною І.М. 07 вересня 2012 року за реєстровим № 2965.

05 вересня 2013 року між ПАТ «Енергобанк» та ТОВ «Нестандартна Реклама» було укладено договір кредитної лінії №18/2013 із змінами та доповненнями, за яким ТОВ «Нестандартна Реклама» отримало від ПАТ «Енергобанк» на умовах повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у вигляді відкличної не відновлювальної кредитної лінії з лімітом заборгованості у розмірі 800 000грн. терміном до 07 вересня 2015 року зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 23% річних.

З метою забезпечення виконання взятих на себе позичальником зобов?язань за вищевказаним договором кредитної лінії №18/2013, 05 вересня 2013 року між ПАТ «Енергобанк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку Банку нерухоме майно – нежитлові приміщення першого поверху №1-1-:-1-13, загальною площею 253,5 кв.м. в літ. «А-5», що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , оціночна вартість яких становить 1 112 000грн., посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області за реєстровим №1027.

Рішенням господарського суду Харківської області від 15 жовтня 2015 року у справі №922/5065/15 з ТОВ «Нестандартна Реклама» на користь ПАТ «Енергобанк» стягнуто заборгованість: за кредитом (прострочена) у розмірі 305 305,00 грн.; за відсотками - 106365,37грн.; по комісії- 9600грн.; пеню за прострочення сплати кредиту - 62 716,02грн.; пеню за прострочення сплати відсотків - 27 899,89грн.; пеню за прострочення сплати комісії – 3904грн., судовий збір в сумі 10315,81грн.

Згідно відомостей з ЄДРСР, які є у відкритому доступі, вказане рішення набрало законної сили 30 жовтня 2015 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 21 березня 2016 року у справі №639/8058/15-ц з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Енергобанк» стягнуто заборгованість за договором про надання кредитної лінії №18/2013 від 05 вересня 2013 року та за договором поруки, укладеним 05 вересня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ «Енергобанк», у розмірі 515 790,45грн., судовий збір в сумі 5157,90грн.

Згідно відомостей з ЄДРСР, які є у відкритому доступі, вказане рішення набрало законної сили 10 травня 2016 року.

15 липня 2016 року постановою державного виконавця Жовтневого відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області відкрито виконавче провадження за виконавчим листом №639/8058/15-п, виданим 03 червня 2016 року та запропоновано ОСОБА_1 (боржнику) добровільно виконати рішення суду в строк до 22 липня 2016 року.

19 вересня 2016 року між ПАТ "Енергобанк" та ТОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ ІНВЕСТ-КРЕДО" було укладено Договір про відступлення права вимог за Договором про надання кредитної лінії №18/2013 від 05 вересня 2013 року, а також було укладено Договір про відступлення права вимог за іпотечним договором.

В подальшому 30 вересня 2016 року між ТОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ ІНВЕСТ-КРЕДО" та ОСОБА_2 було укладено Договір про відступлення права вимог за Договором про надання кредитної лінії №18/2013 від 05 вересня 2013 року, а також 30 вересня 2016 року було укладено Договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором, посвідчені нотаріусом Київського міського нотаріального округу.

В подальшому, 23 грудня 2016 року ОСОБА_2 уклав з ТОВ «ПАЛЛАНТ-ГРУП» договір про відступлення права вимоги за договором про надання кредитної лінії №18/2013 від 05 вересня 2013 року та іпотечним договором, останній був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Куксіним С.Ю.

23 грудня 2016 року ТОВ «ПАЛЛАНТ-ГРУП» в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку» задовольнив забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки та зареєстрував право власності на нежитлові приміщення 1-го поверху 1 - 1 -: 1 - 1 загальною площею 253,5 кв.м. в літ. «А-5», розташовані за адресою АДРЕСА_1 .

Отже, станом на 23 грудня 2016 року іпотекодержателем спірного майна було ТОВ «ПАЛЛАНТ-ГРУП», якому було передано право за іпотечним договором від ОСОБА_2 , якому було передано право – від ТОВ «ФК Інвест-Кредо», якому було передано право – від ПАТ «Енергобанк».

В подальшому 31 серпня 2017 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_6 придбав у ТОВ «ПАЛЛАНТ-ГРУП» нежитлові приміщення 1-го поверху 1 - 1 -: 1 - 1 загальною площею 253,5 кв.м. в літ. «А-5», розташовані за адресою АДРЕСА_1 .

Як вбачається з копії договору купівлі-продажу від 31 серпня 2017 року продавець (ТОВ "ПАЛЛАНТ-ГРУП") передає у власність покупцю ( ОСОБА_6 ), а покупець приймає нежитлові приміщення 1-го поверху 1 - 1 -: 1 - 1 загальною площею 253,5 кв.м. в літ. «А-5», розташовані за адресою АДРЕСА_1 . Вищевказане майно належить продавцю згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до нього, право власності зареєстровано ПН ХМНО Куксіним С. Ю, 23.12.2016 року, номер запису про право власності 18299888, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 150060763101.

Після цього, спірні нежитлові приміщення були продані ОСОБА_6 ОСОБА_3 (на підставі договору купівлі-продажу від 21 червня 2018 року) та ОСОБА_4 (на підставі договору купівлі-продажу від 02 липня 2018 року) у розмірі 1/2 частки у праві власності кожному.

В подальшому ОСОБА_5 набув право власності на частину вказаних нежитлових приміщень згідно договору купівлі-продажу №2805 від 11 вересня 2019 року.

Станом на 15 вересня 2025 року власниками спірних нежитлових приміщень є: ОСОБА_5 з часткою ; ОСОБА_4 з часткою ; ОСОБА_3 з часткою .

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 14 травня 2025 року ТОВ «Паллант-Груп» значиться припиненим.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 травня 2023 року у справі №638/11933/20 було відмолено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ТОВ «Паллант-Груп», треті особи: ПН ХМНО Малахова Г.І., ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі=продажу недійсним та витребування майна.

Постановою Харківського апеляційного суду від 07 грудня 2023 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 травня 2023 року було змінено в частині мотивів відмови в задоволенні позову.

Як на підставу позову ОСОБА_1 посилається на те, що відступлення 30 вересня 2016 року ТОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ ІНВЕСТ-КРЕДО" прав вимоги за кредитним договором та іпотечними договорами на користь фізичної особи ОСОБА_2 , суперечить положенням ч.3 ст.512 та ст.1054 ЦК України, у зв`язку з чим вказані договори про відступлення прав вимоги, а також подальші договори про відступлення ОСОБА_2 прав вимоги за кредитним та іпотечними договорами на користь ТОВ “Паллант-Груп” від 23 грудня 2016 року бути визнані недійсними, а спірне нерухоме майно витребувано у останього власника на її користь.
Також вказує, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова було встановлено факт не дотримання ТОВ «ПАЛЛАНТ-ГРУП» процедури, передбачену ч.1 ст.35 Законом України «Про іпотеку», а державним реєстратором не дотримано порядок, встановлений ст.18 Закону України №1952-ІV та пунктом 16 Порядку №1127. Встановлено, що ТОВ «ПАЛЛАНТ-ГРУП», який звернувся з метою реєстрації права власності, фактично не набув права власності на предмет іпотеки, а відповідно взагалі не міг звертатись до державного реєстратора для офіційного визнання та підтвердження цього набутого права, а в подальшому, відчужувати предмет іпотеки.
Оскільки про вибуття майна з її володіння вона не знала, тому строк позовної давності нею не пропущено.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19).

До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

Для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2021 року у справі № 761/12692/17 (провадження № 61-37390свп18)).

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17).

З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див., зокрема постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17).

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України).

Відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні, яке відбувається на підставі правочину. Відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема, внаслідок укладення договору: (а) купівлі-продажу чи міни (частина третя статті 656 ЦК України); (б) дарування (частина друга статті 718 ЦК України); (в) факторингу (глава 73 ЦК України) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 листопада 2018 року в справі № 243/11704/15-ц).

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.

Цивільне законодавство передбачає заміну кредитора в будь-якому зобов`язанні, за винятком зобов`язань, нерозривно пов`язаних з особою кредитора (стаття 515 ЦК України). При цьому заборона на відступлення права вимоги має встановлюватися законом або договором.

Тобто законодавець передбачив допустимість існування заборони на відступлення права вимоги, яка встановлюватиметься на рівні імперативної приватно-правової норми.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

У статті 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі №206/4841/20 (провадження № 14-55цс22) зазначено, що:

«6.26. Велика Палата Верховного Суду вкотре наголошує на сформульованій правовій позиції, що фізична особа у будь-якому статусі не наділена правом надавати фінансові послуги, зокрема за кредитним договором, оскільки такі надаються лише спеціалізованими установами, якими є банки, або інші установи, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 Цивільного кодексу України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа.
6.27. Це ж саме стосується переуступки права іпотеки, у тому випадку, коли вона забезпечує виконання кредитних зобов`язань.
6.28. У постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) Велика Палата Верховного Суду також висловилась, щодо можливості відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами не тільки на користь фінансових установ, але й фізичних осіб лише за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебуває у процедурі ліквідації.
8.4. У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), від висновку в якій має намір відступити колегія суддів Касаційного цивільного суду, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме, кредитор - банк або інша фінансова установа.
8.5. У постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила про можливість відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами не тільки на користь фінансових установ, але й на користь фізичних осіб лише за умови, що первісний кредитор-банк був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації, яка вимагає вчинення дій із метою максимального задоволення інтересів кредиторів банку, зокрема його вкладників. Отже, частково відступ від висновку, викладеного у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11 (провадження № 14-222цс18), уже відбувся».

Велика Палата Верховного Суду враховувала, зокрема, інтереси боржників у можливості повернути кредитний борг тій особі, яка за законом має право надавати фінансові послуги та відповідає визначений у ньому вимогам.

Як вбачається із письмових пояснень представника Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з питань безпосереднього виведення ПАТ «Енергобанк» з ринку, на підставі постанови Правління НБУ від 12 лютого 2015 року №96 «Про віднесення ПАТ «Енергобанк» до категорій неплатоспроможних – керуючись пунктом 2 ч.5 ст.12 та ст.34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а також на підставі рішення Виконавчої дирекції Фону гарантування вкладів фізичних осіб №29 від 12 лютого 2015 року «Про запровадження тимчасової адміністрації в ПАТ «Енергобанк», виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб вирішила розпочати з 13 лютого 2015 року процедуру виведення ПАТ «Енергобанк» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації; тимчасову адміністрацію запроваджено строком на три місяці з 13 лютого 2015 року по 12 травня 2015 року включно. Призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Енергобанк».

Вказана інформація підтверджується оголошенням, яке розміщено на офіційному сайті Національного банку України 11 червня 2015 року, згідно якого строк дії тимчасової адміністрації було продовжено до 11 червня 2015 року. Розглянувши відповідну пропозицію Фонду, Правління Національного банку України прийняло постанову від 11 червня 2015 року №370 про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію неплатоспроможного ПАТ "ЕНЕРГОБАНК".

Як вбачається із виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 24 грудня 2020 року ПАТ «Енергобанк» перебувало в стані припинення.

Як свідчать матеріали справи договір про відступлення права вимог за Договором про надання кредитної лінії №18/2013 від 05 вересня 2013 року, було укладено між ПАТ "Енергобанк" та ТОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ ІНВЕСТ-КРЕДО" 19 вересня 2016 року, тобто у період дії тимчасової адміністрації в ПАТ "Енергобанк".

Також, у період дії тимчасової адміністрації в ПАТ "Енергобанк", 19 вересня 2016 року між ПАТ "Енергобанк" та ТОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ ІНВЕСТ-КРЕДО" було укладено Договір про відступлення права вимог за іпотечним договором.

Означена ситуація уможливила відступлення права вимоги за кредитним і іпотечним договорами не лише на користь фінансової установи, а і будь-якій особі, що відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду викладеному у постанові від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18.

Враховуючи, що Банк, розпродаючи активи у процедурі ліквідації з метою розрахунку з кредиторами мав право продати право вимоги за кредитними та іпотечними договорами не лише фінансовій установі, то таке право перейшло до нового кредитора ТОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ ІНВЕСТ-КРЕДО", з огляду на зміст положення статті 514 ЦК України.

Отже, як первісне, так і наступне відступлення права вимоги за кредитним та забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансової установи за обставин, коли первісний кредитор (банк) розпродує активи у процедурі ліквідації та позбавлений банківської ліцензії.

Даний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду викладеної у постанові від 25 січня 2023 року по справі №638/18879/18.

Також, колегія суддів акцентує увагу, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, оскільки не впливає на характер, обсяг і порядок виконання ним своїх обов`язків, не погіршує становища боржника та не зачіпає його інтересів. Тому внаслідок відступлення права вимоги, за відсутності в імперативній нормі приватного права заборони на відступлення (купівлю-продаж, міну, дарування майнових прав) права вимоги, не відбувається будь-якого порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу боржника, що є необхідним для застосування конструкції оспорювання правочину (постанова Верховного Суду від 19 лютого 2025 року по справі №718/6/23).

Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного, невизнаного або оспорюваного цивільного права.

Таким чином, захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі, належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів.

У справі, що переглядається, позивач не є стороною договорів про відступлення права вимоги за кредитним та іпотечним договорами, укладених 30 вересня 2016 року між ТОВ "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ ІНВЕСТ-КРЕДО" та ОСОБА_2 , та укладених 23 грудня 2016 року між ОСОБА_2 та ТОВ «ПАЛЛАНТ-ГРУП». 

Отже, позивач зобов`язаний був довести, що оспорюваними договорами порушуються її певні права та інтереси, що є умовою надання судового захисту порушеному, невизнаному або оспорюваному праву особи.

Даний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду викладеної у постанові від 25 січня 2023 року по справі №638/18879/18.

Оспорюючи зазначені договори, позивач у позовній заяві не зазначила, які саме її права порушені цими договорами. Позовна заява містить тільки доводи щодо неправомірності переходу права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи, що не має банківської ліцензії, які є помилковими з огляду на наведені у цій постанові мотиви. При цьому заміна кредитора у зобов`язанні не змінює саме зобов`язання і позивач має ті ж самі права і обов`язки, визначені кредитним та іпотечним договорами, як перед первісним кредитором, так і, у разі переходу права вимоги, перед іншим кредитором, а тому сама по собі заміна кредитора не свідчить про порушення прав позивача. 

Також, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2023 року по справі №206/4841/20 звертала увагу на інтереси боржників у можливості повернути кредитний борг тій особі, яка за законом має право надавати фінансові послуги та відповідає визначеним у ньому вимогам.

Враховуючи, що  ОСОБА_1 не є стороною кредитного договору (боржником) та як майновий поручитель за договором іпотеки не має інтересу у можливості повертати кредитний борг тій особі, яка за законом має право надавати фінансові послуги та відповідає визначеним у ньому вимогам – права та інтереси  ОСОБА_1 спірними договорами про відступлення права вимоги за кредитними договорами не порушуються. Оскільки відсутні підстави для визнання недійсними договорів про відступлення прав вимоги за кредитним договором, тому не підлягає визнанню недійсними і договори про відступлення прав вимоги за іпотечним договором.

Даний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду викладеної у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2025 року у справі №718/6/23.

Посилання позивача на те, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 травня 2023 року у справі №638/11933/20 було встановлено факт не дотримання ТОВ «ПАЛЛАНТ-ГРУП» процедури, передбачену ч.1 ст.35 Законом України «Про іпотеку», а державним реєстратором не дотримано порядок, встановлений ст.18 Закону України №1952-ІV та пунктом 16 Порядку №1127 – колегією суддів не приймаються, оскільки вказане рішення було змінено в частині мотивів відмови в задоволенні позову постановою Харківського апеляційного суду від 07 грудня 2023 року, у зв?язку із не ефективністю обраного позивачкою способу захисту, який не призведе до поновлення її прав, тому не є преюдиційним для вирішення цієї справи.

Доказів порушення прав позивача з підстав не дотримання ТОВ «ПАЛЛАНТ-ГРУП» процедури, передбаченох ч.1 ст.35 Законом України «Про іпотеку», а державним реєстратором не дотримання порядуку встановленого ст.18 Закону України №1952-ІV та пунктом 16 Порядку №1127 – у даній справі позивачем не надається.

Верховний Суд наголошує, шо ініціювання спору про недійсність правочину не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (постанова Верховного Суду від 27 січня 2020 року у справі №761/26815/17).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що правові підстави для визнання договорів про відступлення прав вимоги за кредитним та іпотечними договорами – відсутні.

Підстав для витребування спірного нерухомого майна апеляційним судом не встановлено.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволені позову, підстав для застосування строків позовної давності не вбачається.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині мотивів відмови в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374 ч.1 п.2, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_7 , – задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 вересня 2024 року – змінити в частині мотивів відмови в задоволенні позову.

Мотивувальну частину рішення викласти в редакції цієї постанови.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий –                                                                Н.П. Пилипчук

Судді –                                                                О.В. Маміна

                                                                       О.Ю. Тичкова