ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2025 року
м. Хмельницький

Справа № 760/19252/23
Провадження № 22-ц/820/820/25

Хмельницький апеляційний суд у складі
 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Янчук Т.О. (суддя-доповідач),
 
Грох Л.М., Ярмолюка О.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 14 січня 2025 року (суддя Сагайдак І.М.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – ОСОБА_3 , про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,
в с т а н о в и в :
У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
В обґрунтування позову позивачка вказує, що вона, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 , право власності на який вони набули в порядку спадкування. Розмір часток у спірному житловому будинку становить 13/60 частини належить позивачу, 17/30 частини - ОСОБА_2 , 13/60 частини - ОСОБА_3 , на праві спільної часткової власності без виділення належних їм частин у натурі. У спірному житловому будинку з 2015 року ніхто не проживає, у ньому відсутнє опалення, електро- та газопостачання, проте ОСОБА_2 , як співвласник, не бере участі в утриманні зазначеного майна.
26 квітня 2016 року ОСОБА_1 за усної домовленості із ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на підставі спільної заяви уклали з ДП «Центр Державного земельного кадастру» договір на розробку технічної документації щодо встановлення меж земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 . За виконання вказаних робіт позивачка сплатила згідно договору 2500 грн. ОСОБА_2 відмовився підписувати документи щодо встановлення меж земельних ділянок, в зв`язку із чим технічну документацію довелось виготовляти повторно.
У лютому 2017 року ГУ Держгеокадастр в Хмельницькій області повідомило позивачку про неможливість провести державну реєстрацію права власності на земельну ділянку через помилки у Державному акті на землю серії Р1 №756653 від 20 березня 2003 року, який був виданий на ім`я спадкодавця ОСОБА_4 , зокрема через невідповідність площ земельних ділянок загальній площі та помилки в імені власника земельної ділянки.
Для виправлення помилок у правовстановлюючому документі на землю ОСОБА_1 01 червня 2017 року звернулася до Деснянського районного суду м. Чернігів із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа - Державного акта на землю серії Р1 №756653 від 20 березня 2003 року спадкодавиці ОСОБА_4 , та сплатила 344 грн. судового збору з комісією.
Також, позивач зверталася до Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області із позовом про визнання за нею та ОСОБА_3 права власності на 13/60 частини земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, що увійшла до складу спадщини після смерті ОСОБА_4 , на що нею було витрачено 1750 грн. на правничу допомогу та 650 грн. на сплату судового збору з комісією. Загальний розмір витрат, понесених в зв`язку із оформленням права власності на земельну ділянку, на якій розташований спірний житловий будинок становить 3244 грн. 
Крім того, у вересні 2020 року позивач за домовленістю із ОСОБА_3 , оскільки ОСОБА_2 на телефонні дзвінки не відповідав, найняла працівників для вирубки трави і кущів на подвір`ї спірного будинку. За роботу сплатила 1200 грн. та за вивіз сміття - 1500 грн. з комісією (07 + 08 грн.). Оскільки роботи по вивезенню сміття не були виконані, вона звернулась до правоохоронних органів щодо притягнення винної особи до кримінальної відповідальності, в результаті чого їй було повернуто 1500 грн. Отже, понесені витрати на прибирання подвір`я становлять 1215 грн.
У вересні 2021 року ОСОБА_1 було виявлено порушення електропостачання до будинку. Оскільки особовий рахунок було відкрито на ОСОБА_2 , позивачка звернулась до нього з проханням відновити електропостачання, однак останній відмовився. Позивачка від імені ОСОБА_2 подала до Старокостянтинівського РЕМ заяву про відновлення електропостачання та від його імені оплатила вартість послуг в сумі 1707 грн. 94 коп. з комісією 20 грн., а також витратила 1073 грн. на придбання матеріалів, які були необхідні для відновлення електропостачання та які закупила її родичка. Всього на відновлення електропостачання витрачено 2800 грн. 94 коп. 
27 лютого 2023 року та 19 квітня 2023 року ОСОБА_1 з ОСОБА_3 направляли розрахунки понесених витрат на утримання будинку на адресу ОСОБА_2 рекомендованими листами, на що ними було витрачено 60 грн.
Всього за виготовлення документації на землю, виправлення помилок в Державному акті на землю, відновлення електропостачання до будинку, прибирання прибудинкової території позивачка витратила 9319 грн. 94 коп.
ОСОБА_3 в добровільному порядку повернула позивачці 1931 грн. 80 коп., що відповідає її частці у праві власності на будинок.
Оскільки ОСОБА_2 , якому належить 17/30 частини житлового будинку, не повертає витрачені на утримання будинку кошти, розмір яких відповідно до його частки у будинку становить 5456 грн. 36 коп., тому позивач звернулася до суду.
Крім того, позивач вказує, що у 2005 році вона отримала статус особи з інвалідність ІІІ групи по серцево-судинному захворюванню, а з 2019 року є особою з інвалідністю І-б групи. Вважає, що причинами її захворювання були постійні стреси, переживання, що виникали на фоні ситуацій, які створював ОСОБА_2 , зокрема, він не допускав її до оформлення спадщини та користування спадковим майном, через нього вона змушена була звертатись до суду, ОСОБА_2 розповсюджував про неї брехню, в зв`язку із чим вона зверталась до правоохоронних органів та змушена була надавати пояснення та доводити свою невинуватість. Через таку поведінку відповідача її хвороба почала прогресувати, що призвело до того, що вона не може ходити і вже біля п`яти років не виходить на вулицю, змушена постійно лікуватись. Неправомірні дії ОСОБА_2 по відношенню до неї також принижують її репутацію та призводять до порушення відносин із родичами.
На думку позивача, внаслідок неправомірних дій відповідача їй була завдана моральна шкода, яку вона оцінює в розмірі 15000 грн.
Із урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача на свою користь 5456,36 грн. матеріальної шкоди та 15000 грн. моральної шкоди.
Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 14 січня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що позивачка не довели достатніми та допустимими доказами факту заподіяння їй матеріальної та моральної шкоди та їх розмір, а також причинний зв`язок між діями відповідача, які позивачка вважає незаконними, та настанням шкоди. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги, викладені в редакції позовної заяви, які зводяться до того, що судом не надано достатньої правової оцінки матеріалам справи, запису на диску, світлинам прибудинкової території до і після прибирання найманим робітником в 2020 році, прибирання в 2023-2024 роках, заяві про злочин від 01.10.2020 року про присвоєння шахраєм 1500 грн. за невивіз сміття, вироку суду шахраю від 16.06.2021 року. Не приділено уваги також наданій картці землекористувача ОСОБА_4 по виправленню помилки в по батькові, допущеної ОСОБА_5 , за виправлення якої платила позивачка. 
Відзиву на апеляційну скаргу від інших учасників по справі не надходило. 
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
В силу ч. 13 ст. 7, ч. 2 ст. 247 ЦПК України у такому випадку судове засідання не проводиться, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.
Частиною 1 статті 375 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно вимог частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Апеляційний суд вважає, що рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.
Судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
ОСОБА_1 є власником 13/60 частини вказаного житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яке видане 09 червня 2005 року державним нотаріусом Старокостянтинівської державної нотаріальної контори Заворотною Т.В., зареєстроване в реєстрі за №1-608, після смерті ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ОСОБА_3 належить 13/60 частини спірного житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 12 липня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мінерт О.А., зареєстрованого в реєстрі за №1585, після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
ОСОБА_2 є власником 17/30 частини вказаного житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 27 квітня 2007 року державним нотаріусом Старокостянтинівської державної нотаріальної контори Сарело Т.П., зареєстрованого в реєстрі за №1-637, після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .
ОСОБА_1 зареєстрована та постійно проживає за адресою: АДРЕСА_2 .
ОСОБА_2 зареєстрований та постійно проживає за адресою: АДРЕСА_3 .
ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , постійно проживає за адресою: АДРЕСА_5 .
У спірному житловому будинку ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають. Вказаний будинок в натурі між співвласниками поділений не був, окремі договори на утримання належного співвласникам майна не укладалися.
Зазначені обставини підтверджується письмовими доказами, що містяться в матеріалах справи, і сторонами не оспорюються.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтею 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.
Відповідно до частини третьої статті 13 Конституції України та частини четвертої статті 319 ЦК України, при здійсненні права власності визначається, що власність зобов`язує.
Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
За змістом частини першої статті 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Згідно із статтею 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.
Відповідно до частини 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Враховуючи той факт, що сторони є співвласниками житлового будинку, в останніх виникає обов`язок відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна.
Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч.4 ст.544 ЦК України).
Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги регрес).
Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.
Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі №521/3743/17-ц, від 19 серпня 2020 року у справі №703/2200/15-ц та від 15 квітня 2021 року у справі №638/5001/17.
Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.
При цьому, слід зазначити, що під витратами на управління, утримання та збереження спільного майна у розумінні ст.360 ЦК України, які мають нести сторони, як співвласники будинку, необхідно розуміти витрати на утримання цього будинку, які є об`єктивно необхідними для підтримання його у придатному для використання за призначенням стані, тобто, безпосередньо пов`язані саме із забезпеченням належного технічного стану будинку, без вчинення яких житло втратить свої споживчі властивості.
У разі доведеності одним із співвласників понесених ним витрат на управління, утримання та збереження спільного майна, участь у чому (управлінні, утриманні, збереженні) пропорційно своїй частці зобов`язаний приймати інший співвласник, який ухиляється від свого обов`язку, особа, яка зазнала втрат, має право на їх відшкодування у передбаченому законом порядку. Зокрема, такими способами захисту права є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (п.8 ч.2 ст.16 ЦК України).
Статтею 81 ЦПК України також передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, для стягнення коштів, понесених одним із співвласників на управління, утримання та збереження спільного майна, такий співвласник повинен довести належними доказами, що він дійсно поніс такі витрати, а також, що такі витрати є об`єктивно необхідними для підтримання спільного майна у придатному для використання за призначенням стані.
Суд першої інстанції, перевіривши надані у справі докази дійшов обґрунтованого висновку про те, що заявлені позивачем витрати в розмірі 2500 грн. на виготовлення технічної документації на земельну ділянку, на якій розташований спірний житловий будинок, не можуть бути покладені на відповідача, оскільки він не був стороною договору із виготовлення технічної документації щодо встановлення меж земельних ділянок і такі витрати не відносяться до тих, які необхідні для управління, утримання та збереження будинку. 
Щодо стягнення понесених позивачкою витрат на правову допомогу в розмірі 1750 грн. та судовий збір в розмірі 650 грн. та 344 грн., у справах про визнання права власності на земельну ділянку та про встановлення факту належності правовстановлюючого документу на цю земельну ділянку спадкодавиці, то питання про їх стягнення з відповідачів на її користь має вирішуватись судом, який вирішив спір в порядку розподілу судових витрат, визначеному ЦПК України. 
Понесені ОСОБА_1 витрати на відновлення електропостачання до спірного житлового будинку в сумі 2800 грн. 94 коп.; на прибирання території подвір`я від трави та кущів в сумі 1215 грн.; на направлення відповідачу засобами поштового зв`язку розрахунку витрат, в розмірі 60 грн. не є такими витратами, які в розумінні ст.360 ЦК України є об`єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані.
З огляду на зазначене висновки суду першої інстанції щодо відмови у відшкодуванні матеріальної шкоди за їх недоведеністю є правильними.
Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди 
Статтею 11 ЦК України встановлено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.
Згідно частини 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Згідно зі статтею 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки виникають, у тому числі внаслідок правопорушень (деліктів), у зв`язку з чим потерпіла сторона має право вимагати відшкодування завданих збитків.
В деліктних правовідносинах юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення. До його елементів належать протиправна поведінка завдавача шкоди, настання шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою завдавача шкоди, вина останнього.
При цьому на потерпілого (позивача) покладається обов`язок довести факт неправомірної поведінки відповідача, заподіяння ним шкоди та її розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою завдавача шкоди та негативними наслідками. У свою чергу, відповідач має довести відсутність своєї вини у спричиненні шкоди потерпілому (позивачу).
Право на відшкодування моральної шкоди виникає у особи, у тому числі внаслідок неправомірних дій щодо неї або членів її сім`ї, якщо це призвело до фізичних і душевних страждань потерпілого.
У разі вирішення спору судом розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються моральні втрати особи, що призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Також враховуються обставини, що призвели до погіршення або позбавлення можливості реалізації особою своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Зважаючи на зазначене, висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди є правильним, оскільки, позивачка не довели достатніми та допустимими доказами неправомірної поведінки відповідача, заподіяння ним шкоди та її розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою завдавача шкоди та негативними наслідками.
Доводи апеляційної скарги не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду і впливали на їх законність, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом.
Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
У зв`язку з тим, що суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу залишає без задоволення, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд –
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 14 січня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді                                                                                Т.О. Янчук

       Л.М. Грох

       О.І. Ярмолюк