ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1670/25 Справа № 216/2002/16-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - КУЗНЕЦОВ Р.О. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2025 року                                                         м. Кривий Ріг
справа № 216/2002/16-ц 

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді Остапенко В.О.,
суддів Зубакової В.П., Корчистої О.І.
секретар судового засідання Дяченко Д.П.
сторони:

позивач  ОСОБА_1 
відповідач Підприємство об`єднання громадян Криворізьке учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 вересня 2024 року, яке ухвалено суддею Кузнецовим Р.О. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні, 

УСТАНОВИВ:

В квітні 2016 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Підприємства об`єднання громадян Криворізьке учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих про стягнення компенсації середнього заробітку за затримку розрахунку.
Позов мотивований тим, що з жовтня 1989 року по серпень 2015 року позивач перебував в трудових відносинах з підприємством об`єднання громадян Криворізьке учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих. 
31 серпня 2015 року позивач звільнився з посади начальника механічної дільниці за власним бажанням. 
Трудову книжку позивач отримав в день звільнення, протее, в порушення ст.ст. 44, 47, 116 КЗпП України, роботодавець так і не виконав свій обов`язок щодо проведення кінцевого розрахунку з позивачем при звільненні. 
Позивач вважає, що дії посадових осіб відповідача при проведені виплати та нарахування йому заробітної плати та належних сум при звільненні є незаконними. 
У зв`язку з цим, та враховуючи затримку виплат належних позивачеві сум при звільненні, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 04 лютого 2020 року, позивач просив суд стягнути з відповідача заробітну плату за 19 раніше відпрацьованих робочих днів у розмірі 3 247,32 грн, середній заробіток за час неправомірно проставлених 36 днів НД в розмірі 6 152,81 грн, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати з вересня 2015 року по 18 січня 2016 року у розмірі 17 262,14 грн, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати з 19 січня 2016 року по 03 лютого 2020 року у розмірі 252 436,45 грн.
Рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 вересня 2024 рокув задоволенні позову відмовлено. 
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, порушення норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення у справі про задоволення позовних вимог позивача.
Апеляційна скарга мотивована тим, що підприємство відповідача вчасно не виплатило позивачу належні при звільненні суми, а саме: заробітну плату за червень - серпень 2015 року, компенсацію за невикористану відпустку 19 днів. 
Апелянт наполягає на тому, що в неробочий час він виходив на роботу 39 днів, це фіксувалось у відділі кадрів. 20 днів відпочинку отримав до звільнення. 
Також зазначає, що 30 грудня 2024 року він був попереджений про зміну умов праці, а в квітні 2015 року йому надали для ознайомлення повідомлення про зміну умов праці, але він не ставив підпис про ознайомлення, так як не погодився із зазначеним. 
З 27 жовтня 2014 року по 17 лютого 2015 року позивач перебував на лікарняному, потім на початку квітня писав заяву про надання відпустки за раніше відпрацьовані дні де просив надати 30 днів відпустки, з яких надано було лише 10 днів. Також зазначає, що він виходив в неробочі дні за вказівкою керівництва підприємства, але наказів не бачив. В табелях робочого часу не ставив роботу в неробочі дні, оскільки вважав що за відпрацьовані дні йому дадуть відгули. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу позивача – залишити без задоволення. 
Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та його представника – адвоката Зеленкіну Н.Г., які, кожен окремо, підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині – залишенню без змін, з наступних підстав.
За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.
Як установлено судом та убачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 з 17 жовтня 1989 року працював слюсарем по ремонту обладнання по ІV- розряду в механічній майстерні філії № 2 Дніпропетровського УПО УТОС. 
17 серпня 1995 року позивач був переведений на посаду начальника механічної дільниці, а 31 серпня 2015 року звільнився з посади за власним бажанням, що підтверджується копією трудової книжки (мом 1 а.с. 4, 5).
Згідно довідки ПОГ КУВП УТОС № 709 від 22 червня 2016 року, за період роботи ОСОБА_1 відповідно до табелів обліку робочого часу, які ведуться на підприємстві, за період з 01 січня 2015 року по 31 серпня 2015 року позивач не мав та не має неоплачених відпрацьованих робочих днів, в тому числі, не мав та не має відпрацьованих раніше за інших осіб робочих днів, не мав і не має відпрацьованих днів у власні неробочі дні, не мав і не має днів за які йому не надано інших днів відпочинку за раніше відпрацьований час (відгул) (том 1 а.с.38).
Як вбачається зі службових записок ст. інспектора відділу кадрів Колос І.В. у відділі відсутні документи, на підтвердження наявності у ОСОБА_1 додаткових днів відпочинку за раніше відпрацьований час (том 1 а.с. 64, 65).
Крім цього, у період з 24 жовтня 2016 року по 25 жовтня 2016 року, за заявою позивача, Державною інспекцією України з питань праці проводилась позапланова перевірка додержання адміністрацією ПОГ КУВП УТОС законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що підтверджується Актом № 454/4.7-3.
В ході позапалнової перевірки встановлено, що ОСОБА_1 був прийнятий до ПОГ КУВП УТОС 17 жовтня 1989 року. З 17 серпня 1995 року працював начальником механічної дільниці. 31 серпня 2015 року був звільнений на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням згідно особистої заяви від 17 серпня 2015 року. (наказ від 31 серпня 2015 року № 65-к). Щодо виплати заробітної плати у період вересень 2014 - серпень 2015 у неповному обсязі - перевіркою табелів обліку використання робочого часу та відомостей нарахування заробітної плати за відповідний період не встановлено факту неоплати відпрацьованих днів або годин. Відповідальною особою за ведення табелів обліку використання робочого часу механічної дільниці був ОСОБА_2 . Щомісячно бухгалтерією підприємства надаються табуляграми з розшифровкою заробітної плати за відповідний період: розмір нарахування, відпрацьований період, підстави та розмір відрахувань. Щодо невиплати компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати за період 1989 - 2015: порядок, умови та розміри нарахування компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати регулюється Положенням № 1427 від 20 грудня 1997 року сума компенсації обчислюється відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством у місяці, за який виплачується заборгована заробітна плата шляхом множення суми заборгованої зарплати на коефіцієнт приросту споживчих цін. Адміністрацією ПОГ КУВП УТОС надано інформацію щодо нарахованої та виплаченої ОСОБА_3 компенсації частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати за період 1989 - 2015 помісячно, на загальну суму 2 201,24 грн. Щодо невиплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку: ОСОБА_1 був звільнений 31 серпня 2016 року на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Остаточний розрахунок з ОСОБА_1 проведено частками: 15 вересня 2015 року, 29 вересня 2015 року, 21 жовтня 2015 року, 27 жовтня 2015 року, 14 грудня 2015 року, що порушує вимоги ст. 116 КЗпП України. Нараховано середній заробіток на момент остаточного розрахунку. Загальна сума компенсації за несвоєчасний остаточний розрахунок склала 5 580,69 грн. У зв`язку зі зниженням об`ємів виробництва на підприємстві було прийнято рішення про встановлення режиму неповного робочого часу з 01 березня 2015 року, про що було видано наказ від 30 грудня 2014 року № 129 з яким ОСОБА_1 не було ознайомлено в установленому порядку, що є порушенням вимог ч. 3 ст. 32 КЗпП України. На момент видання наказу № 129 ОСОБА_1 перебував на лікарняному у зв`язку з травмою. Фактично приступив до роботи 17 лютого 2015 року, відмови працювати в режимі неповного робочого часу не заявляв. При звільненні ОСОБА_1 було нараховано компенсацію за 189 календарних днів невикористаних відпусток за період з 17 жовтня 2010 року, що порушує вимоги ч. 5 ст. 80 КЗпП України. Остаточний розрахунок з ОСОБА_1 проведено 27 жовтня 2015 року, що порушує вимоги ст. 116 КЗпП України (том 1 а.с. 86-106).
Згідно з відомостями на виплату грошей за червень 2015 року ОСОБА_1 виплачено 1 040 грн; за липень 2015 року - 833 грн; у жовтні 2015 року – 830 грн та 18 471 грн; у грудні 2015 року - 309,68 грн; у січні 2016 - 7 353,50 грн (том 1 а.с. 111-116).
Звертаючись до суду з позовом про стягнення компенсації середнього заробітку за затримку розрахунку позивач посилався на те, що відповідачем при звільненні позивача не виплачено належні йому до сплати заробітну плату за 19 раніше відпрацьованих робочих днів у розмірі 3 247,32 грн, середній заробіток за час неправомірно проставлених 36 днів НД в розмірі 6 152,81 грн, у зв`язку з чим просив стягнути з відповідача вказані суми заробітної плати та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати з вересня 2015 року по 18 січня 2016 року у розмірі 17 262,14 грн, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати з 19 січня 2016 року по 03 лютого 2020 року у розмірі 252 436,45 грн.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
У відповідності дост. 93 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цимКодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно вимог України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.
Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника.
Стаття 21 Закону України «Про оплату праці» визначає, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Розмір заробітної плати може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати у разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилася браком, та з інших, передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника. Забороняється будь-яке зниження розмірів оплати праці залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання.
Згідно з частиною 1 статті 83 КЗпП України та частиною 1 статті 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116 КЗпП) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Згідно частини 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Як встановлено судом та вбачається із маетріплв справи, ОСОБА_1 був прийнятий на роботу до ПОГ КУВП УТОС де працював з 17 жовтня 1989 року слюсарем по ремонту обладнання по ІV- розряду в механічній майстерні філії № 2 Дніпропетровського УПО УТОС, а з 17 серпня 1995 року - начальником механічної дільниці. 
31 серпня 2015 року ОСОБА_1 був звільнений на підставі ст. 38 КЗпПУ за власним бажанням згідно особистої заяви від 17 серпня 2015 року. 
Також матеріалами справи встановлено, що в ході перевірки додержання адміністрацією ПОГ КУВП УТОС законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування, яка проводилась Державною інспекцією України з питань праці, при звільненні позивача було виявлено порушення законодавства про працю, зокрема, остаточний розрахунок з ОСОБА_1 було проведено частками; не ознайомлено позивача з наказом про встановлення режиму неповного робочого часу; не надано щорічних відпусток повної тривалості протягом двох років підряд; затримано остаточний розрахунок при звільненні. 
При цьому, як вказаною перевіркою, так і наявними в матеріалах справи доказами, не встановлено факту неоплати відпрацьованих днів або годин, а також не встановлено підстав для індексації заробітної плати, у зв`язку з чим колегія суддів вважає безпідставними доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що відповідач має оплатити позивачу заробітну плату за 19 днів коли він виходив на роботу в неробочий час та середній заробіток за час незаконно проставлених 36 днів НД, оскільки матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження того, що позивач працював в неробочі дні, та доказів того, що відповідачем було незаконно спроставлено в табелі 36 днів НД.
Колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленомустаттею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності-достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
На переконання колегії суддів, суд першої інтанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що вимоги позивача про стягнення заробітної плату за 19 раніше відпрацьованих робочих днів та середнього заробітку за час неправомірно проставлених 36 днів НД є недоведеними, не підтвердженими матеріалами справи та грунтуються лише на поясненнях та припущеннях позивача, тому не можуть бути задоволені судом.
Також колегія суддів приймає до уваги, що в ході перевірки додержання адміністрацією ПОГ КУВП УТОС законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування, яка проводилась Державною інспекцією України з питань праці, дійсно були встановлені порушення, однак зазначені порушення усуното адмністрацією ПОГ КУВП УТОС, позивачу виплачено середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати з вересня 2015 року по 18 січня 2016 року та компенсацію за час затримки розрахунку у сумі 21 483,68 грн. 
Тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що у зв`язку з цим доводи позивача в цій частині позову є обґрунтованими та документально підтверджуються матеріалами справи, проте не можуть бути задоволені судом, оскільки вказані суми було фактично отримано позивачем до звернення до суду з вказаним позовом.
Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 19 січня 2016 року по 03 лютого 2020 року, колегія суддів зазначає, що у зв`язку з відсутністю правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача сумм заробітної плати, не виплаченої у день його звільнення, відсутні підстави для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.
При цьому колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги позивача про те, що 30 грудня 2024 року позивач був попереджений про зміну умов праці, а в квітні 2015 року йому надали для ознайомлення повідомлення про зміну умов праці, але він не ставив підпис про ознайомлення, так як не погодився із зазначеним, оскільки питання щодо зміни умов праці не є предметом данного спору. 
Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що він виходив в неробочі дні за вказівкою керівництва підприємства, але наказів не бачив, а табелях робочого часу не ставив роботу в неробочі дні, оскільки вважав що за відпрацьовані дні йому дадуть відгули, не підтверджені належними та допустими доказами у справі. 
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, в їх сукупності, зводяться до невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного його тлумачення, що не може бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.
Наведені апелянтом в апеляційній скарзі доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 вересня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 09 травня 2025 року.

Головуючий: 

Судді: