ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 квітня 2025 року 
м. Київ
справа № 569/10900/15-к
провадження № 51-2268км22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати 
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                          ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
у режимі відеоконференції:
захисника                                                   ОСОБА_6 ,
виправданого                                            ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргупрокурора на ухвалу Волинського апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015180010000204, за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,   ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Рівненський міський суд Рівненської області вироком від 10 листопада 2021 року визнав невинуватим ОСОБА_7 у пред`явленому обвинуваченні за ч. 4 ст. 358 КК та виправдав у зв`язку з недоведеністю, що в його діянні є склад кримінального правопорушення.
Орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_7 у тому, що він 15 жовтня 2014 року, маючи умисел на використання завідомо підробленого документа з метою отримання групи інвалідності у зв`язку із проходженням військової служби, перебуваючи у відділенні Рівненської міської медико - соціальної експертної комісії, розташованої на АДРЕСА_2 , надав працівникам цієї комісії підроблене свідоцтво про хворобу від 01 жовтня 2013 року № 137 із завідомо неправдивими відомостями про те, що воно видане Військово - лікарською комісією УМВС України в Рівненській області на його ім`я та посвідчує наявне у нього захворювання, пов`язане із проходженням військової служби.
На підставі зазначеного свідоцтва про хворобу від 01 жовтня 2013 року № 137 та інших медичних документів 16 грудня 2014 року Рівненським обласним центром медико - соціальної експертизи ОСОБА_7 видано довідку до акту огляду медико - соціальною експертною комісією серії АВ № 0396031, відповідно до якої йому встановлена третя група інвалідності, причина інвалідності - захворювання, пов`язане із проходженням військової служби.
Рівненський апеляційний суд ухвалою від 03 травня 2022 року залишив вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 без зміни.
Касаційний суд постановою від 21 лютого 2023 року частково задовольнив касаційну скаргу прокурора, скасував зазначене вище рішення апеляційного суду у зв`язку з недотриманням вимог статті 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) та призначив новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
За наслідком нового апеляційного розгляду Волинський апеляційний суд ухвалою від 15 жовтня 2024 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 залишив без змін.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Прокурор, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
На переконання сторони обвинувачення, апеляційний суд невмотивовано відхилив доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі.
Стверджує, що суд апеляційної інстанції неправильно оцінив показання свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , які, за твердженням обвинувачення, підтверджують факт підроблення свідоцтва про хворобу від 01 жовтня 2013 року № 137, виданого на ім`я ОСОБА_7 .
Як зазначає прокурор, відсутність відповідних направлень та обов`язкових обстежень, показання свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , а також наявність іншого свідоцтва з ідентичними реквізитами, виданого іншій особі, підтверджують, що ОСОБА_7 достовірно знав, що свідоцтво про хворобу від 01 жовтня 2013 року № 137 отримано ним у незаконний спосіб. 
На думку прокурора, апеляційний суд безпідставно визнав наведене вище свідоцтво недопустимим доказом, а також похідні від нього висновки експертів, з тієї підстави, що воно отримане у непроцесуальний спосіб.
Крім того, зауважує, що в ухвалі суду апеляційної інстанції не вказано, які саме права і свободи ОСОБА_7 були порушені, а також чи були вони істотними у розумінні кримінального процесуального законодавства та конвенційних зобов`язань, взятих на себе державою.
Також зазначає про безпідставне відхилення судом як доказу журналу реєстрації працівників від 05 листопада 2021 року № 470, оскільки цей документ підтверджує надання свідоцтва про хворобу від 03 жовтня 2013 року № 137 іншій особі - ОСОБА_16 .
На переконання прокурора, апеляційний суд, погоджуючись із висновками місцевого суду про недопустимість письмових доказів, не розкрив суті зібраних у кримінальному провадженні доказів, не проаналізував їх у контексті конкретних доводів апеляційної скарги та не співставив як між собою, так і з іншими наявними доказами у справі.
Водночас указує про неправильне застосування апеляційним судом кримінального закону та безпідставне виправдання ОСОБА_7 .
Позиції учасників судового провадження 
У судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 , навівши відповідні пояснення, підтримала касаційну скаргу в повному обсязі.
Захисник ОСОБА_6 та виправданий ОСОБА_7 висловили заперечення щодо задоволення касаційної скарги сторони обвинувачення. 
Мотиви Суду 
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, Суд дійшов висновку,що подана касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з огляду на таке.
За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. 
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Згідно зі ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.
Пунктом 1 ч. 3 ст. 374 КПК передбачено, що мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі та визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, виходячи з яких суд відкидає докази обвинувачення.
За змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.
Положеннями ст. 17 КПК визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її винуватість не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватості особи поза розумним сумнівом.
Як регламентовано ст. 91 КПК, доказуванню у кримінальному провадженні підлягають, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.
Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та в установлених КПК випадках - на потерпілого.
Обвинувальний вирок суд може постановити лише у разі, що винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом.
Тобто, дотримуючись засади змагальності та виконуючи свій професійний обов`язок, передбачений ст. 92 КПК, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна та безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, що є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване кримінальне правопорушення було вчинено і обвинувачений є винуватим у вчиненні цього кримінального правопорушення. 
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_7 у використанні завідомо підробленого документа - свідоцтва про хворобу від 01 жовтня 2013 року № 137 та кваліфікував його діяння за ч. 4 ст. 358 КК.
Відповідно до положень ст. 358 КК, суб`єктивна сторона цього кримінального правопорушення - використання завідомо підробленого документа - характеризується прямим умислом. Предметом цього злочину виступає підроблений документ.
На підтвердження висунутого ОСОБА_7 обвинувачення орган досудового розслідування посилався на показання свідків: ОСОБА_10 (інспектора Головного управління ДФС у Рівненській області), ОСОБА_11 , ОСОБА_12 (лікарів Рівненського обласного спеціалізованого диспансеру радіаційного захисту населення (Чорнобильської лікарні), ОСОБА_13 , ОСОБА_17 (лікарів Рівненської міської МСЕК), ОСОБА_18 (лікаря Рівненської обласної МСЕК), ОСОБА_19 (свідка, якому надавалося свідоцтво про хворобу від 03 квітня 2013 року № 137), ОСОБА_8 (т. в. о. голови військово-лікарської комісії УВМС України в Рівненській області) та ОСОБА_9 (секретаря військово-лікарської комісії УВМС України в Рівненській області), а також оригінал свідоцтва про хворобу ОСОБА_7 від 01 жовтня 2013 року № 137, журнал реєстрації працівників від 05 листопада 2012 року № 470 та висновки експертів.
Місцевий суд з урахуванням вимог кримінального процесуального закону ретельно перевірив вищевказані докази та встановив, що сторона обвинувачення не довела необхідними й допустимими доказами того, що ОСОБА_7 вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 358 КК, а тому виправдав його за пред`явленим обвинуваченням. 
Не погодившись із таким рішенням суду, прокурор подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати виправдувальний вирок і ухвалити новий - яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК, призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн та на підставі ч. 5 ст. 74 КК, звільнити ОСОБА_7 від відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 49 КК. Крім того, просив повторно допитати ОСОБА_7 , а також свідків - ОСОБА_8 і ОСОБА_9 та дослідити письмові докази у справі.
Під час апеляційного перегляду кримінального провадження щодо ОСОБА_7 апеляційний суд, діючи у порядку ст. 404 КПК допитав ОСОБА_7 та зазначених вище свідків, дослідив письмові докази, ретельно перевірив доводи, викладені в апеляційній скарзі сторони обвинувачення, і, з наведенням в ухвалі відповідних мотивів, визнав їх безпідставними та дійшов вмотивованого висновку про законність виправдувального вироку щодо ОСОБА_7 за ч. 4 ст. 358 КК.
Апеляційний суд проаналізував показання ОСОБА_7 , який заперечив свою винуватість та вказав, що свідоцтво про хворобу він отримав у ВЛК УМВС України в Рівненській області та, будучи переконаним, що він використовує належний документ надав його працівникам Рівненської МСЕК, а також свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , які ствердили, що не підписували наявне в матеріалах справи свідоцтво про хворобу видане на ім`я ОСОБА_7 . 
Також суд апеляційної інстанції звернув увагу на показання допитаних місцевим судом свідків: ОСОБА_10 , яка вказала, що свідоцтво про хворобу ОСОБА_7 не видавалося, а за таким номером зареєстроване свідоцтво видане ОСОБА_19 ;. ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , які підтвердили, що ОСОБА_7 звертався до них з метою отримання направлення на МСЕК; ОСОБА_13 , ОСОБА_17 і ОСОБА_15 , які вказали, що ОСОБА_7 оглядався лікарями міської і обласної МСЕК та ОСОБА_19 , який підтвердив про наявність у нього свідоцтва про хворобу від 03 квітня 2013 року № 317, виданого ВЛК у Рівненській області.
Водночас, дослідивши свідоцтво про хворобу від 01 жовтня 2013 року № 137, видане на ім`я ОСОБА_7 , на яке сторона обвинувачення посилалася для обґрунтування його винуватості, апеляційний суд установив, що документ отримано неуповноваженою особою, а відтак він є недопустимим доказом.
Зокрема такого висновку суд дійшов на підставі того, що ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 12 березня 2015 року задоволено клопотання слідчого ОСОБА_20 про надання тимчасового доступу до документів Рівненського обласного МСЕК, а саме медико-експертної справи ОСОБА_7 , оригіналу свідоцтва про хворобу ОСОБА_7 від 01 жовтня 2013 року № 137 з можливістю їх вилучення.
На підставі наведеної вище ухвали, за результатом проведеного тимчасового доступу старший оперуповноважений з ОВС ВВБ ГУ ДФС у Рівненській області ОСОБА_21 ознайомився з документами, що знаходилися в медико-експертній справі ОСОБА_7 та вилучив, зокрема свідоцтво про хворобу від 01 жовтня 2013 року № 137, видане на ім`я ОСОБА_7 .
З огляду на наведене вище, апеляційний суд констатував, що слідчий СВ Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області ОСОБА_20 під час надання доручення старшому оперуповноваженому з ОВС ВВБ ГУ ДФС у Рівненській області ОСОБА_21 на здійснення тимчасового доступу до речей і документів, який ухвалою слідчого судді від 12 березня 2015 року було надано слідчому ОСОБА_20 , діяв не у спосіб передбачений КПК, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Водночас, визнавши недопустимим доказом свідоцтво про хворобу від 01 жовтня 2013 року № 137, суд апеляційної інстанції дійшов висновку і про недопустимість висновків експертів від 10 червня 2015 року № 1.1-102/5 (технічної експертизи) та від 11 червня 2015 року № 1.1-103/15 (почеркознавчої експертизи), оскільки вони є похідними від наведеного вище свідоцтва.
Також суд апеляційної інстанції відкинув показання наведених вище свідків на тій підставі, що виключно їхні свідчення, з урахуванням встановленого судом істотного порушення, не можуть бути покладені в основу винуватості ОСОБА_7 та копію журналу реєстрації працівників від 05 листопада 2012 року №?470, оскільки вона не підтверджує винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.
Отже, апеляційний суд, спираючись на наявні в матеріалах кримінального провадження докази, на підставі яких було висунуто обвинувачення ОСОБА_7 , дійшов висновку про невмотивованість доводів прокурора та водночас підтвердив обґрунтованість висновків місцевого суду щодо недоведення наявності в діях ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК.
Верховний Суд погоджується з такими висновками апеляційного суду та вважає їх правильними.
Колегія суддів відхиляє твердження прокурора про безпідставне і необґрунтоване визнання судом апеляційної інстанції недопустимими доказами свідоцтва про хворобу від 01 жовтня 2013 року № 137 на ім`я ОСОБА_7 з підстав того, що воно отримано в непроцесуальний спосіб та висновків експертів від 10 червня 2015 року № 1.1-102/5 та від 11 червня 2015 року № 1.1-103/15.
Тимчасовий доступ до речей і документів є заходом забезпечення кримінального провадження, дозвіл на проведення якого надається на підставі ухвали слідчого судді сторонам кримінального провадження, до яких, серед іншого, належать слідчий та прокурор.
Слідчий, як убачається з ч. 2 ст. 40 КПК, має право у кримінальному провадженні доручити оперативним підрозділам проведення виключно слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, до переліку яких не відноситься тимчасовий доступ до речей і документів, оскільки це є заходом забезпечення кримінального провадження.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 84 КПК доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Згідно зі ч. 1 ст. 85 КПК належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 86 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.
Недопустимий доказ не може бути використаний під час прийняття процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд під час ухвалення судового рішення.
На підставі вимог п. 1 ч. 2 ст. 87 КПК суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов.
Вказане узгоджується з висновками, викладеними у постановах Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 16 серпня 2022 року (справа № 161/1794/20, провадження № 51-1181км21) та від 04 квітня 2023 року (справа № 760/12501/18, провадження № 51-3205км22).
З урахуванням наведеного вище, колегія суддів уважає, що апеляційний суд обґрунтовано визнав свідоцтво про хворобу від 01 жовтня 2013 року №?137, видане на ім`я ОСОБА_7 , недопустимим доказом з підстав того, що воно було отримане особою (старшим оперуповноваженим з ОВС ВВБ ГУ ДФС у Рівненській області ОСОБА_21 ), яка не мала на це відповідних процесуальних повноважень, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. У зв`язку з цим суд дійшов правильного висновку й про недопустимість висновків експертів, які є похідними від цього документа. 
Водночас прокурор, посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі №?756/10060/17, зазначає, що суд апеляційної інстанції не вказав, які саме права та свободи ОСОБА_7 були порушені, а також чи мали ці порушення істотний характер у розумінні кримінального процесуального законодавства та конвенційних зобов`язань, взятих на себе державою.
Стосовно цих доводів колегія суддів зазначає таке.
У цій справі порушення, допущене органом досудового розслідування, стосується порядку вилучення основного доказу - свідоцтва про хворобу від 01 жовтня 2013 року №?137, виданого на ім`я ОСОБА_7 , а не безпосереднього порушення прав і свобод особи.
Крім того, Касаційний кримінальний суд Верховного Суду неодноразово зазначав, і вкотре в постанові від 13 серпня 2024 року у справі № 754/478/21 (провадження № 51-7811км23), що критеріями допустимості доказів є належні суб`єкт, джерело, процесуальна форма, фіксація та належна процедура та вид способу формування доказової основи, що за відповідними процесуальними приводами суд перевіряє додержання передбаченого кримінальним процесуальним законом порядку їх отримання. 
КПК встановлює критерії допустимості доказів, які в разі їх належного застосування є дієвим засобом втілення такої засади кримінального провадження, як законність, у контексті дотримання вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначені критерії підлягають застосуванню з урахуванням положень ч. 1 ст. 412 КПК. Суд зобов`язаний перевіряти законність, повноту і правильність порядку отримання доказів і відхиляти ті з них, які були одержані зі значними непоправними порушеннями встановленого порядку.
Вирішення питання про допустимість доказів є прерогативою національних судів, а роль Європейського суду з прав людини полягає в оцінюванні загальної справедливості провадження, першочергово там, де на підставі доказів, здобутих із порушенням установленого в КПК порядку, особа визнана винуватою у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.
Дотична практика Європейського суду з прав людини, яка не виключає висновку про загальну справедливість кримінального провадження в разі обґрунтування винуватості засудженого на підставі окремих, недопустимих за правилами вітчизняного кримінального процесуального закону, доказів, не має спонукати суд до нівелювання встановленого в КПК порядку здійснення кримінального провадження уповноваженими особами та наслідків його недотримання як істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.
Посилання прокурора на позиції Верховного Суду викладені в постановах від 08 жовтня 2019 року у справі №639/8329/14-к, провадження № 51-8259км18, від 26 вересня 2022 року у справі № 737/641/17, провадження № 51-6562км18 та від 11 квітня 2019 року № 642/5974/13-к, провадження № 51-7304км18, не є слушними, оскільки обставини цього кримінального провадження не є релевантнимиобставинам, зазначеним у вказаних рішеннях.
Отже, твердження, наведені прокурором у касаційній скарзі, не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваному судовому рішенні, і не містять вагомих доводів, які би дозволили Верховному Суду дійти переконання, що рішення було постановлено з істотними порушеннями норм процесуального права або з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, які можуть поставити під сумнів їх законність.
З урахуванням вищенаведеного колегія суддів Касаційного кримінального суду Верховного Суду дійшла висновку, що касаційну скаргу прокурора необхідно залишити без задоволення, а ухвалу апеляційного суду від 15 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_7 - без зміни.
Керуючись статтями433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу Волинського апеляційного суду від 15 жовтня 2024 рокущодо ОСОБА_7 - без зміни.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                       ОСОБА_3