ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"02" червня 2025 р.           Справа№ 911/1560/24
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Суліма  В.В.
суддів:            Коротун О.М. 
          Майданевича А.Г. 
 
без виклику представників сторін
розглянувши апеляційну скаргу Приватного підприємства "Твітекс"
на рішення   Господарського суду Київської області від 25.02.2025  року
у справі       №911/1560/24 (суддя Смірнов О.Г.)
за позовом   Приватного підприємства "Твітекс" 
до Фізичної особи-підприємця Жабровець Миколи Володимировича 
про   стягнення 186  548, 94 грн,-                              
                                                               
                                                      ВСТАНОВИВ: 
          Приватне підприємство "Твітекс" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Київської області із позовною заявою до Фізичної особи-підприємця Жабровця Миколи Володимировича (далі - відповідач) про стягнення 186 548,94 грн, а саме відповідача 161196,00 грн попередньої оплати, інфляційних нарахувань в розмірі 2268,21 грн, трьох процентів річних в розмірі 2167,08 грн та 20917,65 грн пені за період 27.12.2023 року по 07.06.2024 року.
          Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем досягнутої усної домовленості щодо поставки позивачу товару - тканини "Оксфорд 115 неон помаранчевий" в обсязі 3000,00 м. 
          Рішенням Господарського суду Київської області від 25.02.2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.
          Не погоджуючись з прийнятим рішенням місцевого господарського суду, Приватне підприємство "Твітекс"   звернулося до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду Київської області від 25.02.2025 РОКУ у справі №911/1560/24 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.  
                    Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд Київської області, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми процесуального та матеріального права, зокрема, ст. 236 Господарського процесуального кодексу України.
          Так, представник скаржника зазначив, що  суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що  між сторонами уклався договір у спрощеному порядку і сторони в такий спосіб дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору. 
          При цьому, скаржник звернув увагу, що рахунок №1215 від 22.12.2023 року не містить слідів ніякого підпису, ні проставленого власноруч, ні електронного. Інформація про покупця містить тільки назву підприємства, без зазначення реквізитів, адреси та ЄДРПОУ. Також, даний рахунок не містить ні зазначених строків його оплати, ні строків, адреси поставки товару. 
          Таким чином, за твердженням скаржника, відповідачем не було надіслано на адресу позивача жодних документів, повідомлень про укладений договір, про необхідність забрати товар, не було доставлено жодних товарів чи надано будь-яких послуг. 
          Натомість, при отриманні на свій рахунок коштів, відповідач протягом 2024 року не виявив зацікавленості в укладанні подальшого договору поставки чи купівлі продажу, а лише безпідставно користувався відповідними коштами. 
          Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.03.2025 року апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: Сулім В.В. (головуючий суддя (суддя-доповідач)), Майданевич А.Г., Коротун О.М.
          Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.03.2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства "Твітекс" на рішення   Господарського суду Київської області від 25.02.2025 у справі №911/1560/24. Розгляд  апеляційної скарги вирішено  здійснювати   у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).
          Відповідач своїм правом згідно ч. 1 ст. 263 Господарського процесуального кодексу України не скористався, відзив на апеляційну скаргу не надав, що згідно з ч.3 ст.263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.          
          Відповідно до  ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції  межах доводів та вимог апеляційної скарги.
          Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
          Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.  У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
          Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів встановила наступне.
          Як вбачається з матеріалів справи, 22.12.2023 року Фізична особа-підприємець Жабровець Микола Володимирович виставив Приватному підприємству "Твітекс" рахунок-фактуру №1215 від 22.12.2023 року на суму 161196,00 грн на оплату товару - тканини "Оксфорд 115 неон помаранчевий" в обсязі 3000,00 м.          
           26.12.2023 року Приватне підприємство "Твітекс" перерахувало на користь Фізичної особи-підприємця  Жабровець Миколи Володимировича грошові кошти в сумі 161196,00 грн, що підтверджується копією платіжної інструкції №658 від 26.12.2023 року на суму 161196,00 грн із призначенням платежу: «рахунок-фактура №1215 без ПДВ, а також копією банківської виписки ПАТ АБ "Укргазбанк" по особовому рахунку позивача станом на 26.12.2023 року (наявні в матеріалах справи).
          Тобто, як правильно встановлено судом першої інстанції, сторонами було погоджено вид та найменування товару, його кількість, ціну товару, суму та загальну вартість товару.
          Проте, позивач стверджує, що оскільки відповідач не уклав договір з позивачем, не поставив товар, не повернув кошти, відповідач безпідставно отримав та утримує грошові кошти в сумі 161196,00 грн, що і стало підставою для звернення до суду з посиланням на ст. 1212 Цивільного кодексу України з даним позовом. 
          Так, відповідно до   ст. 509 Цивільного кодексу України   зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених   статтею 11 цього Кодексу.
           Частинами 1, 3, 5   ст. 626 Цивільного кодексу України   встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.
          Згідно   ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.
          Частина 1   ст. 193 Господарського кодексу України              встановлює, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання   відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення   Цивільного кодексу України   з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
          Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором (ч. 2   ст. 193 Господарського кодексу України).   
          Відповідно до ч. 1   ст. 181 Господарського кодексу України   господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.
          Згідно ч. 1   ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. 
          Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1   ст. 639 Цивільного кодексу України).
          Відповідно до ч. 7   ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими   Цивільним кодексом України   з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.
          Згідно з ч. 1   ст. 205 Цивільного кодексу України   правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
          При цьому, згідно зі   ст. 206 Цивільного кодексу України, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Юридичній особі, що сплатила за товари та послуги на підставі усного правочину з другою стороною, видається документ, що підтверджує підставу сплати та суму одержаних грошових коштів. Правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону.
          Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. (ч. 1, 2   ст. 639 Цивільного кодексу України).
          Відповідно до положень   ст. 640 Цивільного кодексу України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
          Статтею 641 Цивільного кодексу України   передбачено, що пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях.
          Відповідно до   ст. 642 Цивільного кодексу України   відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
          Статтею 180 Господарського кодексу України   передбачено, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов`язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов`язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов`язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. Строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов`язання сторін, що виникли на основі цього договору.
          Якщо зміст правочину, воля сторін зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних, за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, то він також вважається таким, що вчинений у письмовій формі, за умови, якщо він підписаний його стороною.
          Відповідно до ч. 8   ст. 181 Господарського кодексу України   у разі якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна зі сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами   Цивільного кодексу України.
          Не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.
           Аналогічна правова позиція викладену у постанові  Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17.
          Дослідивши зміст правовідносин, які виникли між сторонами, суд першої інстанції, дійшов правомірного висновку, що сторонами фактично було укладено договір поставки у спрощений спосіб шляхом виставлення відповідачем рахунку-фактури на оплату товару № 1215 від 22.12.2023 року  та його оплати. 
          Водночас, твердження скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, щодо неукладання договору, оскільки, рахунок №1215 від 22.12.2023 року не містить слідів ніякого підпису, ні проставленого власноруч, ні електронного. Інформація про покупця містить тільки назву підприємства, без зазначення реквізитів, адреси та ЄДРПОУ. Також, даний рахунок не містить ні зазначених строків його оплати, ні строків, адреси поставник товару, колегія суддів не визнає переконливими доводами, з огляду на наступне.
          Відповідно до матеріалів справи, пояснень позивача,  перерахування грошей на користь відповідача за даним рахунком було свідомим і не було здійснено під впливом помилки. Вказане підтверджується й тим, що півроку позивач взагалі не звертався до відповідача з будь-якими вимогами про повернення коштів.
          Таким чином, посилання скаржника щодо неукладення між сторонами договору є безпідставним. Матеріалами справи підтверджуються оплата за рахунком-фактурою, що свідчить про укладення договору в спрощений спосіб.
          Враховуючи вищевикладене, твердження скаржника, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що між сторонами уклався договір у спрощеному порядку і сторони в такий спосіб дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору, є безпідставним та необґрунтованим.
          При цьому, колегія суддів критично оцінює твердження скаржника, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, що відповідач після отримання коштів договір з позивачем не уклав, оскільки фактично між сторонами було укладено договір поставки у спрощений спосіб.
          Твердження скаржника, що відповідач безпідставно отримав та утримує грошові кошти в сумі 161196,00 грн, колегія суддів не визнає переконливими доводами, з огляду на наступне. 
          Згідно із ч. 1  ст. 1212 Цивільного кодексу України  особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
          Аналіз  статті 1212 Цивільного кодексу  України  дає підстави для висновку, що передбачений нею вид поза-договірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.
          У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна,  ст. 1212 Цивільного кодексу  України  може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Або ж коли набуття відбулось у зв`язку з договором, але не на виконання договірних умов. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів).
          Згідно ч. 3   ст. 1212 Цивільного кодексу України   поширює дію положень про безпідставне збагачення на відносини, що регулюються іншими положеннями   Цивільного кодексу України, зокрема, на випадки виконання зобов`язання однією із сторін: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
          Отже, у випадку коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна,   ст. 1212 Цивільного кодексу України   може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Або ж коли набуття відбулось у зв`язку з договором, але не на виконання договірних умов. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів).
          Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.03.2018 року у справі № 910/13814/17.
          Крім того, Верховний Суд у постанові  від 06.08.2019 року у справі № 910/5027/18 дійшов висновку, що конструкція   ст. 1212 Цивільного кодексу України, як і загалом норм   глави 83 Цивільного кодексу України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. 
          Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього   Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог   відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
          Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).
          Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
          Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона   постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні   покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
          До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2   ст. 712 Цивільного кодексу України).
          Згідно ч.ч. 1, 2   ст. 712 Цивільного кодексу України   за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
          Відповідно до   ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
          Згідно ч. 1 ст.   662, ст.   663, ч. 1 ст.   664 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу у строк, встановлений договором купівлі-продажу,   а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк,   відповідно до положень   статті 530 цього Кодексу.
          Обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар.
          Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що  оскільки між сторонами фактично укладено договір поставки у спрощений спосіб, а відтак зміст договору не дає змоги визначити цей строк, з урахуванням   ст. 663 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати покупцеві обумовлений в рахунку-фактурі на оплату № 1215 від 22.12.2023 року товар у строк відповідно до положень ст. 530 цього Кодексу.
          За приписами ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України   якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
          При цьому, колегія суддів відзначає, що матеріали справи не містять, а скаржником не було надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції належних та допустимих в розумінні ст.ст.  73, 76-79, 86, 269 Господарського процесуального кодексу України   звернення позивачем до відповідача (у період з дати перерахування позивачем на рахунок відповідача грошових коштів в сумі 161196,00 грн, до дати звернення позивачем до суду із даним позовом) в порядку ст.   663, ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, із вимогою про поставку обумовленого в рахунку-фактурі №1215 від 22.12.2023 року товару із встановленням строку його поставки або повернення перерахованих кошів. 
          Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
          Як правильно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, останні не містять належних та допустимих доказів щодо припинення або розірвання договору поставки, укладеного між сторонами у спрощений спосіб. 
          Як було зазначено вище, зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочину або інших підстав, передбачених   ст. 11 Цивільного кодексу України).
          Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.
          Тобто, у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення   ст. 1212 Цивільного кодексу України   можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
          Схожа за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 06.02.2020 року у справі № 910/13271/18, від 23.01.2020 року у справі № 910/3395/19, від 23.04.2019 року у справі № 918/47/18, від 01.04.2019 року у справі № 904/2444/18.
          У разі, якщо між сторонами у справі існують договірні відносини, договір, на підставі якого виникли між сторонами такі відносини, не розірваний ні в судовому порядку, ні в односторонньому порядку однією із сторін та після закінчення строку його дії залишилися невиконаними зобов`язання сторін, кошти, які позивач просить стягнути як невикористаний аванс, є такими, що набуті відповідачем за наявності правової підстави, їх не може бути витребувано відповідно до   ст. 1212 Цивільного кодексу України   як безпідставне збагачення. 
          У цьому разі договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ч. 1   ст. 1212 Цивільного кодексу України.
          Аналогічні висновки Верховного Суду викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2018 року у справі № 910/9072/17, від 16.09.2022 року у справі № 913/703/20, у постанові Верховного Суду від 14.09.2023 року  у справі № 910/4725/22.
          Верховний Суд у постанові від 18.06.2021 року у справі № 927/491/19 зазначав, що   ст. 1212 Цивільного кодексу України   регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Системний аналіз положень ст.ст.   11,   177,   202,   1212 Цивільного кодексу України   дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Загальна умова ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України   звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли правочин утворює правову підставу для набуття (збереження) майна,   ст. 1212 Цивільного кодексу України   можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.
          Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулось в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч. 2   ст. 11 Цивільного кодексу України.
          Отже, набуття однією зі сторін зобов`язання майна (грошей) за рахунок іншої сторони в порядку договірного зобов`язання не є безпідставним.
          Разом з тим, як зазначено судом вище, правила   ст. 1212 Цивільного кодексу України   застосовуються лише тоді, коли майно передано без жодної правової підстави або така підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена.          
          З огляду на викладене, оскільки відносини, які склались між сторонами, є договірними, а укладений між позивачем та відповідачем договір поставки у спрощений спосіб станом на день розгляду цієї справи не припинив свою дію, сторонами не розірвано, а  кошти були перераховані позивачем на виконання умов договору поставки, суд першої інстанції дійшов правомірного  висновку щодо відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення безпідставно набутих на підставі   ст. 1212 Цивільного кодексу України грошових коштів в сумі 161196,00 грн.
          Крім того, також не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення штрафних санкцій, оскільки, останні  є похідними від основної вимоги, в задоволенні якої було відмовлено. 
          Водночас, твердження скаржника, що при отриманні на свій рахунок коштів, відповідач на протязі 2024 року не виявив зацікавленості у укладанні подальшого договору поставки чи купівлі продажу, а лише безпідставно користувався відповідними коштами, не спростовує вищевикладених висновків суду.
          При цьому, колегія суддів відзначає, що позивач не позбавлений права звернутися до суду з відповідним/належним позовом.          
          Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає інші посилання скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі такими, що не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, наведені доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів та встановлених судом обставин.
          Саме лише прагнення скаржника ще раз розглянути та оцінити ті самі обставини справи і докази в ній не є достатньою підставою для скасування оскаржуваного судового рішення.          
          Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що враховуючи приписи  ст. 3 Конституції України, зважаючи на наявність активних військових дій та загрози небезпеки на території України, розгляд даної скарги здійснений судом апеляційної інстанції у межах розумного строку в розумінні положень  Господарського процесуального кодексу України  та  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
          Отже, зазначені в апеляційній скарзі доводи не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 76-79,  86, 269 Господарського процесуального кодексу України. А тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду першої інстанції - без змін.   
          Суд апеляційної інстанції роз`яснює, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.
          Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, 275, 276 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

                                                            УХВАЛИВ:          
           1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Твітекс" на рішення   Господарського суду Київської області від 25.02.2025  року у справі       №911/1560/24 залишити без задоволення.
           2.  Рішення  Господарського суду Київської області  від 25.02.2025 року у справі №911/1560/24 залишити без змін.
           3.  Судовий збір, понесений у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покласти на апелянта.
           4.    Матеріали справи №911/1560/24 повернути до Господарського суду Київської області.   

          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та, за загальним правилом, не підлягає оскарженню до Верховного Суду крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                            В.В. Сулім 

Судді                                                                                О.М. Коротун

                                                                                А.Г. Майданевич