Справа № 161/16520/15-ц 	Головуючий у 1 інстанції: Крупінська С.С. 	
Провадження № 22-ц/802/1/25  	  Доповідач: Данилюк  В. А.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
11 березня 2025 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Данилюк В. А.,
суддів Киці С. І., Шевчук Л. Я.,
секретаря Черняк О. В.,
з участю: 
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору довічного утримання, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 травня 2016 року,
В С Т А Н О В И В:
В жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору довічного утримання.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла рідна сестра її чоловіка ОСОБА_5 .. На випадок своєї смерті остання склала заповіт 05.08.1996 року, яким заповіла їй належну їй квартиру АДРЕСА_1 .
Після смерті ОСОБА_5 їй стало відомо, що 17.12.2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено договір довічного утримання. У зв`язку з тим, що в неї виникли сумніви щодо даного договору, вона звернулась до Луцького МВ УМВС України у Волинській області з заявою про вчинення кримінального правопорушення.
Згідно висновку експерта у кримінальному провадженні № 728 від 05.10.2015 року встановлено, що ОСОБА_5 даний договір не підписувала, а тому просить суд визнати недійсним договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 17 грудня 2014 року.
Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 травня 2016 року позов задоволено, Ухвалено визнати недійсним договір довічного утримання від 17 грудня 2014 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Сушиком Олексієм Вікторовичем та зареєстрований у реєстрі за №760.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 сплачений судовий збір у розмірі 487 грн 20 коп.
Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 02 березня 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення відмовлено.
Не погоджуючись із рішенням суду, відповідачка ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, у якій зазначає, що висновки суду не відповідають обставинам справи, не ґрунтуються на доказах, рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення та ухвалити нове про відмову в задоволення позову.
Позивачкою ОСОБА_4 подано відзив на апеляційну скаргу, у якому вона просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, зазначає, що рішення суду є обґрунтованим і таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права.
ІНФОРМАЦІЯ_2 позивачка ОСОБА_4 померла. 
       30 січня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до апеляційного суду з клопотанням про залучення її до справи в якості позивача після смерті матері ОСОБА_4 .
       Ухвалою Волинського апеляційного суду від 24 лютого 2025 року залучено ОСОБА_1 до участі у цій справі як правонаступника позивача ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
       В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_2 заперечили проти задоволення апеляційної скарги.
       Від відповідача ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд справи без її участі, апеляційну скаргу підтримує.
Апеляційний суд в складі колегії суддів, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 17 грудня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Сушиком О. В., зареєстрований в реєстрі за № 760 (а.с. 11,12)..
За життя ОСОБА_5 склала нотаріально посвідчений заповіт, відповідно до якого заповіла належну їй на праві власності квартиру в АДРЕСА_2 ОСОБА_4 та ОСОБА_6 (а.с. 10). 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, про що свідчить свідоцтво про смерть від 27.12.2014 року (а.с. 9).
Судом встановлено, що спірний договір довічного утримання від 17 грудня 2014 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , за формою та змістом відповідають вимогам закону.
На виконання постанови слідчого СВ Луцького МВ УМВС у Волинській області у зв`язку з кримінальним провадженням, внесеним до Єдиного реєстру досудових розслідувань №12015030010001778, було проведено судово – криміналістичну експертизу підпису та почерку.
Відповідно до висновку експерта № 728 від 05.10.2015 року рукописний запис « ОСОБА_5 » договору довічного утримання від 17.12.2014 року серії НАК № 430523 та № 430524 – виконаний не ОСОБА_5 , а іншою особою. Рукописний запис « ОСОБА_5 » договору довічного утримання від 17.12.2014 року - виконаний не ОСОБА_5 , а іншою особою. Рукописний запис « ОСОБА_5 » заяви ОСОБА_5 від 17.12.2014 року на ім`я приватного нотаріуса Сушика О. В. - виконаний не ОСОБА_5 , а іншою особою. Рукописний запис «Пархосук» в рядку під № 760 Журналу реєстрації вчинення нотаріальних дій за 2014 рік – виконано не ОСОБА_5 , а іншою особою.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що договір довічного утримання від 17.12.2014 року підписаний особою, яка не мала повноважень на вчинення таких дій, а волевиявлення ОСОБА_5 на вчинення вищезазначеного договору відсутнє.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).
Підставами недійсності правочину відповідно до частини першої статті 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до частин першої та другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або її частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню (стаття 745 ЦК України).
Відповідно до повідомлення Головного територіального управління юстиції у Волинській області за №5167/05-29/05 приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу ОСОБА_7 при посвідченні оспорюваного договору було порушено вимоги ст. 54 Закону України «Про нотаріат» та Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, зокрема, посвідчено даний правочин поза межами Луцького районного нотаріального округу.
Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 20 червня 2018 року провадження у даній справі було зупинено до вирішення справи Луцького міськрайонного суду у порядку кримінального судочинства відносно ОСОБА_7 по обвинуваченню у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 358 КК України.
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 06.01.2025 року у зв`язку з завершенням кримінального провадження поновлено апеляційне провадження у даній справі.
Згідно з ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17 грудня 2024 року, яка набрала законної сили, за клопотанням обвинуваченого ОСОБА_7 кримінальне провадження відносно нього було закрито та звільнено ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку з закінченням строків давності, тобто з нереабілітуючих підстав.
Окрім того, як убачається з копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно №65933194 від 16.08.2016 року, після ухвалення рішення про задоволення позовних вимог нотаріусом Сушиком О. В. було здійснено реєстраційну дію – реєстрацію припинення права власності за відповідачкою ОСОБА_3 на спірну квартиру по АДРЕСА_2 , тобто фактично нотаріусом було визнано неправомірність своїх дій при посвідченні договору довічного утримання.
Таким чином, висновки суду про відсутність волевиявлення сторони правочину, зокрема, ОСОБА_5 при укладенні договору довічного утримання знайшли своє підтвердження. 
Зважаючи на те, що укладений договір містить усі істотні умови, нотаріально посвідчений, внаслідок укладення цього договору проведено державну реєстрацію прав на нерухоме майно, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про визнання недійсним оспорюваного договору, як такого, що не відповідає вимогам закону, зокрема, ст. 203 ЦК України.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду і вважає, що на час постановлення рішення такий спосіб захисту порушеного права позивача був належним та ефективним. 
Доводи апеляційної скарги щодо висновку почеркознавчої експертизи як неналежного доказу у справі не заслуговують на увагу. Встановлено, що експертиза призначалася і проводилася в рамках кримінального провадження, до завершення якого за клопотанням сторони відповідача було зупинено провадження у даній справі. Висновок експертизи відповідає вимогам ст. 58 ЦПК України (в редакції, що діяла на час розгляду справи) щодо належності, оскільки містить інформацію щодо предмета доказування (відповідність підпису певній особі), а також вимогам ст.. 59 ЦПК України (в попередній редакції) щодо допустимості, оскільки не було порушено порядок його одержання) і жоден інший засіб доказування не може підтвердити факти, зазначені у позові.
Твердження відповідачки ОСОБА_3 про те, що суд розглянув справу без її участі, чим позбавив можливості надати свої пояснення і доводи, є безпідставними з огляду на те, що матеріалами справи підтверджується, що про судові засідання відповідачка повідомлена належним чином, неодноразово за її клопотаннями відкладався розгляд справи. В судове засідання 19 травня 2016 року в день ухвалення рішення ОСОБА_3 також не з`явилася без поважних причин, будучи повідомленою про час і місце розгляду справи. Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції відповідачка також не з`являлася в судові засідання, її представником подавалися клопотання про відкладення розгляду справи, а в кінцевому рахунку перед судовим засіданням 11 березня 2025 року подала заяву про розгляд справи за її відсутності, що свідчить про маніпулятивні дії відповідачки щодо розгляду справи. 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не містять підстав для скасування чи зміни рішення суду.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 травня 2016 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний тест постанови складено 21 березня 2025 року.

Головуючий 

Судді :