ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/67/25  Справа № 700/397/24 Категорія: 310000000  Головуючий по 1 інстанції Чорненька О.І. Доповідач в апеляційній інстанції Гончар Н.І.   	  	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       08 квітня 2025 року                                                                                                   м. Черкаси   

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів: 

Гончар Н.І., Фетісової Т.Л., Карпенко О.В.  

секретар Любченко Т.М.

учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 
представник позивача – адвокат Бабенко Яна Вікторівна
відповідач – ОСОБА_2 
представник відповідача – адвокат Лічман Олександр Миколайович 

особа, яка подала апеляційну скаргу – представник ОСОБА_2 – адвокат Лічман Олександр Миколайович

розглянувши у  відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Лічмана Олександра Миколайовича на рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 09 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, в якому просила стягнути з відповідача на свою користь грошову компенсацію вартості частки автомобіля СНЕVROLET LACETTI, 2008 року випуску в розмірі 108 425 грн.; частки автомобіля FORD C-MAХ, 2012 року випуску в розмірі 157 877 грн.; частки автомобіля МЕRCEDES-BENZ, 2013 року випуску у розмірі 204 265 грн. 80 коп., що в загальному розмірі складає 470 567 грн. 80 коп.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу та витрати по сплаті судового збору.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 23 жовтня 2010 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 926 був зареєстрований шлюб між сторонами, який розірваний рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 25 серпня 2022 року.
За час шлюбу сторонами у справі було придбано квартиру АДРЕСА_1 та автомобілі СНЕVROLET АVЕО, 2008 року випуску, СНЕVROLET LACETTI, 2008 року випуску, FORD C-MAХ, 2012 року випуску та МЕRCEDES-BENZ, 2013 року випуску.
Питання щодо поділу автомобіля СНЕVROLET АVЕО, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 та квартири між сторонами вирішено.
Питання щодо поділу решти спільного майна подружжя - трьох транспортних засобів, не вирішено між сторонами.
Позивач зазначила, що вона зверталася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ майна подружжя і на момент розгляду справи судом, автомобілі СНЕVROLET LACETTI, 2008 року випуску, FORD C-MAХ, 2012 року випуску та МЕRCEDES-BENZ, 2013 року випуску вибули із володіння відповідача та право власності на вказані об`єкти зареєстровано за третіми особами.
ОСОБА_1 вказала, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 березня 2024 року у справі № 752/13924/22 було встановлено, що зазначені вище транспортні засоби були придбані сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі сторін, однак відповідач ОСОБА_2 розпорядився ними на власний розсуд без повідомлення та згоди ОСОБА_1 , яка в такому випадку має право на грошову компенсацію половини вартості спірних транспортних засобів. При розгляді судової справи № 752/13924/22 Голосіївським районним судом м. Києва встановлено, що середня ринкова вартість автомобілів та відповідно розмір компенсації визначається, виходячи з висновку судової транспортно-товарознавчої експертизи № 8981/23-54 від 27 липня 2023 року, що була проведена у справі № 752/13924/22.
Враховуючи, що позивачкою не заявлялися до Голосіївського районного суду м. Києва позовні вимоги про стягнення компенсації за продані відповідачем спільні автомобілі, у вимогах щодо цього майна судом було відмовлено. Тому, враховуючи, що на даний час існує не вирішений спір відносно трьох транспортних засобів, які є спільним майном подружжя сторін, ОСОБА_1 звернулася до Лисянського районного суду Черкаської області з відповідним позовом для захисту своїх прав. 
Представником ОСОБА_2 – адвокатом Лічманом О.М. подано до суду клопотання про закриття провадження у справі, яке обґрунтовано тим, що спір, що існує між сторонами вже вирішено рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 березня 2024 року про поділ майна подружжя.
Ухвалою Лисянського районного суду Черкаської області від 05 вересня 2024 року відмовлено в задоволенні заяви представника відповідача про закриття провадження у справі.
Ухвала суду першої інстанції обґрунтована тим, що позов у справі, що розглядається Лисянським районного суду Черкаської області не спрямований на той самий предмет спору, що й позов ОСОБА_1 , у справі, що розглядалася Голосіївським районним судом м. Києва і не є взаємопов`язаний з ним, адже вимоги за цими позовами мають інший предмет позову, тому підстав для закриття провадження у справі суд не вбачав. 
Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 09 вересня 2024 року задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості: частки автомобіля СНЕVROLET LACETTI, 2008 року випуску; частки автомобіля FORD C-MAХ, 2012 року випуску; частки автомобіля МЕRCEDES-BENZ, 2013 року випуску в загальному розмірі 396 332 грн. 80 коп. В задоволенні решти вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір пропорційно задоволеним вимогам в сумі 3 963 грн. 33 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 20 000 грн.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що спірні автомобілі є спільним майном подружжя і були відчужені відповідачем без згоди позивача, що встановлено рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 березня 2024 року, яке вступило в законну силу і є чинним. Врахувавши висновок експерта про середню ринкову вартість автомобілів СНЕVROLET LACETTI, 2008 року випуску, FORD C-MAХ, 2012 року випуску МЕRCEDES-BENZ, 2013 року випуску за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи від 27 липня 2023 року, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача компенсації вартості частки автомобілів. Вимоги в частині розподілу судових витрат вирішено у відповідності до положень статті 141 ЦПК України.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 – адвокат Лічман О.М. просить скасувати рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 09 вересня 2024 року як незаконне та прийняти постанову, якою закрити провадження у справі. Також заявлено вимогу про скасування ухвали Лисянського районного суду Черкаської області від 05 вересня 2024 року, якою відмовлено у клопотанні відповідача про закриття провадження у справі. Оскільки така ухвала не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, заперечення на неї включено до апеляційної скарги на судове рішення.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції було ухвалено рішення з порушенням норм цивільно-процесуального та матеріального права та неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи. Вказано, що позивач вже зверталася до Голосіївського районного суду м. Києва з подібною позовною вимогою про поділ майна подружжя, предметом якого було те саме майно, що є предметом спору і в даній справі. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 20 березня 2024 року у справі № 752/13924/22 набрало законної сили. Законодавством України не передбачено повторне звернення до суду з одними і тими ж самими позовними вимогами і з тим самим предметом позову при участі у спорі тих же сторін. З урахуванням того, що відповідачу було відмовлено в задоволенні його клопотання про закриття провадження, з чим ОСОБА_2 не погоджується, тому сторона відповідача звернулася з апеляційною скаргою на рішення суду, виклавши свої заперечення на висновок суду про відмову в закритті провадження у справі.
У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника ОСОБА_1 – адвоката Бабенко Я.В. зазначено, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують законність висновків районного суду. Вказано, що твердження відповідача про те, що провадження підлягало закриттю не відповідають положенням законодавства та обставинам справи. Позовні вимоги (предмет позову) у справі, що розглядалася Голосіївським районним судом м. Києва та у справі, що розглядав Лисянський районний суд Черкаської області є різними, тому положення п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України не можуть застосовуватися в цьому випадку. Сам суд в своєму рішенні в справі № 752/13924/22 вказав про те, що вимоги про стягнення компенсації вартості майна позивачкою не заявлялися. Склад сторін у справах є також іншим. Відповідач не навів правових підстав, належного обґрунтування та достатніх доказів того, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим чи незаконним. Позивач вважає, що рішення прийнято з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає. Крім того, у відзиві заявлено попередній орієнтовний розрахунок витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції. Вказано, станом на день подачі відзиву витрати позивача, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції складають 7 000 грн., однак враховуючи, що розгляд справи ще не закінчився, тому спрогнозувати всі витрати на даному етапі неможливо, тому документи, які підтверджують майбутні витрати будуть подані позивачем протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду та після виконання всього обсягу необхідних процесуальних дій.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає наступне. 
Судом першої інстанції встановлено, що 23 жовтня 2010 року між позивачкою та відповідачем було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серія НОМЕР_2 , виданий відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 926. Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 25 серпня 2022 року у справі № 700/464/22 шлюб між сторонами розірвано.
Перебуваючи у шлюбі, подружжям за спільні кошти було придбано наступне майно:
квартира АДРЕСА_1 ;
транспортний засіб – автомобіль марки «СHEVROLET AVEO», 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 , який був зареєстрований на праві власності за ОСОБА_1 ;
транспортний засіб – автомобіль марки «СHEVROLET LACETTI», 2008 року випуску, д.г.з. НОМЕР_3 , який був зареєстрований на праві власності за ОСОБА_2 ;
транспортний засіб – автомобіль марки «FORD C-MAX», 2012 року випуску, д.н.з. НОМЕР_4 , який був зареєстрований на праві власності за ОСОБА_2 ;
транспортний засіб – автомобіль марки «МERCEDES-BENZ VITO116CDI», 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_5 , який був зареєстрований на праві власності за ОСОБА_2 .
Питання щодо поділу частини майна подружжя, а саме квартири АДРЕСА_1 та транспортного засобу – автомобіля марки СHEVROLET AVEO», 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 між сторонами було вирішене. Питання решти спільного майна подружжя – трьох транспортних засобів не вирішено, що стало підставою для звернення до суду з позовом. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 березня 2024 року було встановлено, що заявлене позивачем до розподілу спільне майно було набуте подружжям ОСОБА_4 за час перебування у шлюбі, однак, станом на момент звернення до суду із позовом про поділ спільного сумісного майна, частина об`єктів рухомого майна вибули із володіння відповідача та право власності на вказані об`єкти зареєстровано за третіми особами. ОСОБА_2 не надано суду належних та допустимих доказів, що спірні транспортні засоби вибули за згоди позивача ОСОБА_1 . Враховуючи, що ОСОБА_1 під час розгляду справи Голосіївським районним судом м. Києва не заявлялися вимоги про стягнення компенсації за продані відповідачем спільні автомобілі, у вимогах щодо цього майна було відмовлено.
Судом першої інстанції прийнято до уваги вартість спірних транспортних засобів, згідно висновку експерта за результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи № 8981/23-54 від 27 липня 2023 року, що була призначена та проведена під час розгляду справи № 752/13924/22, що розглядалася Голосіївським районним судом м. Києва. 
Згідно з ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після  розірвання  шлюбу  здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності  подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Частиною 2 ст. 71 СК України визначено, що якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.
За правилами ч.ч.1-3 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка  співвласника  може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього  припиняється.
Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.
З огляду на вищевикладені обставини справи та норми закону колегія суддів вважає правильним висновок суду про те, що заявлений позивачкою спосіб захисту прав пов`язаний зі стягненням в порядку поділу спільного майна подружжя грошової компенсації вартості 1/2 частини  автомобілів, які були відчуженими одним із подружжя  після припинення  спільного  проживання та без відома та згоди іншого з подружжя, є законним та ефективним способом захисту порушених прав у судовому порядку. Визначальним для наявності підстав судового захисту відповідно до заявлених вимог є:
- набуття спірного майна (автомобіля) в період шлюбу;
- відсутність належних, допустимих та достатніх  доказів  спростування  презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу.
Можливість задоволення судового захисту пов`язаний зі стягненням в порядку поділу спільного майна подружжя грошової компенсації вартості 1/2 частини  автомобілів, які були відчуженими одним із  подружжя  після  припинення  спільного проживання та без відома та згоди іншого з подружжя, не пов`язана з необхідністю одночасної заяви вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобілів.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 березня 2024 року у справі  №752/13924/22 визнано за позивачкою право власності на автомобіль марки «CHEVROLET AVEO», 2008 року випуску, чорного кольору, VIN-код НОМЕР_6 , державний номер НОМЕР_7   вартістю 148 470 грн., що є спільним майном подружжя. 
Виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, шляхом визнання за кожним із співвласників права власності на 1/2 частини, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог частково в сумі 396 332,80 грн.( 470 567,80 грн. - 74 235,00 грн.), за виключенням вартості 1/2 частки автомобіля марки «CHEVROLET AVEO», 2008 року випуску, чорного кольору, VIN-код НОМЕР_6 , державний номер НОМЕР_7 , середня ринкова вартість якого та відповідно розмір компенсації визначається, виходячи з висновку судової транспортно-товарознавчої експертизи № 8981/23-54 від 27 липня 2023 року та складає 148 470 грн., який переданий позивачці без сплати  компенсації  відповідачу.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року у справі №757/42885/19-ц (провадження №61-9060св22), зазначено, що: «диспозитивність - один з основних принципів судочинства, на підставі якого особа (зокрема, позивач чи відповідач), самостійно вирішує, чи оскаржувати рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та в яких межах.
Принцип заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius) відомий ще з часів римського права та існував у зв`язку із іншим правилом - tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення). Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення. Тобто, особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги(див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 травня 2023 року у справі №179/363/21 (провадження №61-4060св23)».
Оскільки, судом першої інстанції під час вирішення питання щодо стягнення грошової компенсації вартості частки вартості автомобілів марки «СHEVROLET LACETTI», 2008 року випуску, д.г.з. НОМЕР_3 , марки «FORD C-MAX», 2012 року випуску, д.н.з. НОМЕР_4 та марки «МERCEDES-BENZ VITO116CDI», 2013 року випуску, д.н.з. НОМЕР_5 визначено компенсацію із врахуванням вартості частики автомобіля марки «CHEVROLET AVEO» 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 питання щодо якого вирішено рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 20 березня 2024 року, і така позовна вимога позивачем у даній справі не ставилася, суд фактично з власної ініціативи вийшов за межі позовних вимог, зменшивши суму компенсації, яка підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 .
Так як ОСОБА_1 рішення суду не оскаржує, апеляційна скарга подана відповідачем, відповідно до вищевикладеної постанови Верховного Суду погіршення положення відповідача за його апеляційною скаргою є неприпустимим, тому рішення суду необхідно залишити без змін.
Рішення суду в частині стягнення судового збору та витрат на правничу допомогу також є обґрунтованим та ухваленим з урахуванням наданих сторонами доказів та норм статей 137, 141 ЦПК України. При цьому, судом першої інстанції враховано категорію складності справи, позицію сторони відповідача та принцип співмірності і пропорційності понесених стороною позивача витрат.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом було відкрито провадження у справі за позовом між тими ж сторонами, про той же предмет, яка була розглянута Голосіївським районним судом м. Києва. В задоволенні клопотання про закриття провадження у справі відповідачу було відмовлено ухвалою Лисянського районного суду від 05 вересня 2024 року, з якою він також не погоджується. Вважає, що рішення підлягає скасуванню, а провадження у справі підлягає закриттю.
Перелік ухвал, які підлягають оскарженню окремо від рішення суду передбачено ст. 353 ЦПК України.
Згідно ч. 2 ст. 353 ЦПК України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду. 
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Ухвалою Лисянського районного суду Черкаської області від 05 вересня 2024 року було відмовлено в задоволенні заяви представника відповідача – адвоката Лічмана О.М. про закриття провадження у справі. 
Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Позов – це звернена через суд до відповідача матеріально-правова вимога про поновлення порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу, який здійснюється в певній, визначеній законом процесуальній формі.
Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами – суб`єктивним правом і обов`язком відповідача.
Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки.
Фактична підстава позову – це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача.
Правова підстава позову – це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога.
Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити докази, на яких ґрунтуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних правовідносинах. 
Вирішуючи питання про можливість закриття провадження у справі суд першої інстанції врахував, що предметом спору за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя поданого до Голосіївського районного суду м. Києва у справі № 752/13924/22 є визнання права власності на частки спільної сумісної власності подружжя. Предметом спору у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 у справі № 700/397/24 про поділ спільного майна подружжя, прийнятої до провадження Лисянським районним судом Черкаської області є стягнення грошової компенсації вартості частки спільного майна подружжя, яке не було предметом розгляду при вирішенні справи по суті Голосіївським районним судом м. Києва. Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок районного суду про те, що позов ОСОБА_1 у справі № 700/397/24 не спрямований на той самий предмет спору, що й позов ОСОБА_1 у справі № 752/13924/24, який розглядався Голосіївським районним судом м. Києва, адже вимоги за цими позовами мають інший предмет позову, тому закриття провадження у справі суперечитиме вимогам п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. Доводи апеляційної скарги такий висновок суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав апеляційному суду скасувати рішення суду та закрити провадження у справі.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, - 

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Лічмана Олександра Миколайовича залишити без задоволення, рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 09 вересня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 11 квітня 2025 року.

Судді