ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
09 квітня 2025 року
м. Київ
справа № 333/11505/23
провадження № 51-5265км24
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                                                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                                     ОСОБА_4 ,
прокурора                                                                           ОСОБА_5 ,
захисника (у режимі відеоконференції)                      ОСОБА_6 ,
особи, стосовно якої застосовано примусовий
захід медичного характеру 
(у режимі відеоконференції)                                        ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 червня 2024 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 27 серпня 2024 року в кримінальному провадженні стосовно
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, який зареєстрований та проживає за адресою:  АДРЕСА_1 , 
щодо вчинення суспільно небезпечних діянь, передбачених ч. 1 ст. 125, ст. 126-1, ч. 4 ст. 185, ст. 390-1 Кримінального кодексу України (далі - КК України) у стані неосудності.
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 червня 2024 року клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру відносно     ОСОБА_7 задоволено. Застосованодо ОСОБА_7 примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом.
Відповідно до обставин, детально наведених в ухвалі суду, 05, 17серпня та 01 вересня 2023 року  ОСОБА_7 , вчиняв домашнє насильство, психологічного характеру відносно своєї дружини ОСОБА_8 , за що постановами Жовтневого районногосуду м. Запоріжжя від 05, 29 вересня та 08 листопада 2023 року відповідно був визнанийвинним у вчиненні адміністративнихправопорушень, передбаченихст. 173-2 КУпАП, та підданий адміністративнимстягненням у вигляді штрафів.
28 жовтня 2023 року близько 08:40  ОСОБА_7 , знаходячись на зупинці громадського транспорту «вул. Базарна», біля будинку 42 по пр. Соборний в м. Запоріжжя, вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно своєї дружини  ОСОБА_8 , внаслідок чого остання зазнала психологічних страждань.
27 вересня 2023 року за заявою   ОСОБА_8 Комунарським районним судом м. Запоріжжя у цивільній справі №333/8387/23 ухвалено рішення про видачу обмежувального припису стосовно  ОСОБА_7 , яким визначено заходи тимчасового обмеження його прав строком на 6 місяців, а саме: заборонити  ОСОБА_7 перебувати за місцем проживання  ОСОБА_8 ; наближатися на відстань менше 500 м до  ОСОБА_8 , до місця її проживання та до місця роботи;переслідувати   ОСОБА_8  та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;вести смс-листування, телефонні переговори та контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
02 жовтня 2023 року  ОСОБА_7 , було ознайомлено з вищевказаним рішенням про видачу обмежувального припису, однак, останнійв період часу з 17 по 20 листопада 2023 року, порушуючи встановлені судом тимчасові обмеження знаходився у під`їзді будинку ОСОБА_8 , за допомогою заздалегідь заготовленого дубліката, проник до квартири останньої, і надалі заходив до приміщення квартири  ОСОБА_8 , коли остання відкрила йому двері, чимпорушив заборони, передбачені вказаним вище обмежувальним приписом.
Крім того, 20 жовтня 2023 року в період часу з 10:00 до 12:30  ОСОБА_7 наближався на відстань менше 500 м до місця роботи дружини ОСОБА_8  та спілкувався з нею, чим порушив встановлені обмежувальним приписом тимчасові обмеження його прав.
Крім цього, 18 листопада 2023 року близько03:00,  ОСОБА_7 в умовах воєнного стану, незважаючи на обмежувальний припис, за допомогою заздалегідь заготовленого дубліката, проник до квартири ОСОБА_8 за адресою:  АДРЕСА_2 , із тумбочки в кімнаті викрав належний потерпілій мобільний телефон «Huawei», вартістю 2200 грн, розпорядившись майном на власний розсуд, чим заподіяв потерпілій  ОСОБА_8 майнову шкоду на вказану суму.
Також20 листопада 2023 року приблизно об 11:30  ОСОБА_7  розпилив невстановлену хімічно-активну речовину в область обличчя потерпілої    ОСОБА_9 , чим спричинив останній опік кон`юнктиви легкого ступеню обох очей, яке належить долегкого тілесного ушкодження.
Запорізький апеляційний суд ухвалою від 27 серпня 2024 року апеляційну скаргу     ОСОБА_10 залишив без задоволення, а ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 червня 2024 року- без змін.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить рішення місцевого та апеляційного суддів у частині суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, скасувати і закрити кримінальне провадження у зв`язку втратою чинності законом, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.
Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, зазначає, що Закон України № 3886-IX від 18 липня 2024 року «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів», який має зворотню дію в часі, виключає суспільну небезпечність діяння   ОСОБА_10 за ч. 4 ст. 185 КК України, отже кримінальне провадження в цій частиніпідлягає закриттю.
Наголошує, що решта суспільно небезпечних діянь, вчинених   ОСОБА_11  є проступками та нетяжкими злочинами, з огляду на що вважає за можливе застосувати до нього примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги зі звичайним наглядом.
На адресу Верховного Суду від прокурора ОСОБА_12 надійшли заперечення на касаційну скаргу сторони захисту, у яких остання просить рішення судів попередніх інстанцій в частині застосованого до   ОСОБА_10  виду примусових заходів медичного характеру залишити без зміни. Водночас проти закриття кримінального провадження в частині суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України не заперечує.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 касаційну скаргу частково підтримав, просив судові рішення в частині суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України скасувати і закрити кримінальне провадження у зв`язку з тим, що втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння. 
Захисник  ОСОБА_6 та особа, стосовно якої застосовано примусовийзахід медичного характеру, ОСОБА_7 підтримали подану касаційну скаргу та просили її задовольнити.
Решту учасників справи було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, однак в судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про їхню особисту участь або повідомлень про поважність причин неприбуття до Суду не надходило.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.
Відповідно до положень ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції вправі вийти за межі касаційних вимог, якщо цим не погіршується становище засудженого, виправданого чи особи, стосовно якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру.
Згідно з приписами ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
З поданої касаційної скарги вбачається, що захисник не оскаржує фактичні обставини справи, а його доводи зводяться до порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права.
Так, Верховною Радою України прийнято Закон України № 3886-IX від 18 липня 2024 року «Про внесення змін до Кодексу України про адміністративні правопорушення та деяких інших законів України щодо посилення відповідальності за дрібне викрадення чужого майна та врегулювання деяких інших питань діяльності правоохоронних органів» (далі - Закон України № 3886-IX від 18 липня 2024 року), який набув чинності 09 серпня 2024 року.
Відповідно до Закону України № 3886-IX від 18 липня 2024 року, стаття 51 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) викладена в новій редакції, відповідно до якою встановлені санкції за: 1) дрібне викрадення чужого майна шляхом крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення не перевищує 0,5 неоподатковуваного мінімуму доходів громадян; 2) дії, передбачені ч. 1 вказаної статті, якщо вартість такого майна на момент вчинення правопорушення становить від 0,5 до двох неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; 3) повторне протягом року вчинення порушень, передбачених частиною першою або другою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню; 4) дії, передбачені ч. 1 або 2 цієї статті, вчинені особою, яка три і більше разів протягом року піддавалася адміністративному стягненню за дрібне викрадення чужого майна.
Вказаними змінами, зокрема, збільшено ціну (з 0,2 до 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян) предмету дрібної крадіжки, шахрайства, привласнення чи розтрати, яка є визначальною для розмежування кваліфікації дії між дрібною крадіжкою, передбаченої ст. 51 КУпАП, та, зокрема, крадіжкою, передбаченою ст. 185 КК України.
За положеннями ч. 6 ст. 3 КК України зміни до законодавства України про кримінальну відповідальність можуть вноситися виключно законами про внесення змін до цього Кодексу та/або до кримінального процесуального законодавства України, та/або до законодавства України про адміністративні правопорушення.
Статті 185, 190, 191 фактично містять відсилку до ст. 51 КУпАП, яка, встановлюючи верхню межу вартості викраденого майна для кваліфікації його як дрібного викрадення, тим самим визначає нижню межу цього параметра для кримінальної відповідальності за крадіжку, шахрайство, привласнення чи розтрату чужого майна.
Тож, кількісна зміна розміру дрібного викрадення з 0,2 до 2 НМ безпосередньо вплинула на суть таких кримінально караних діянь, як крадіжка, шахрайство, привласнення та розтрата, адже в тексті кримінального закону цей розмір прямо не визначено і він указаний законодавцем у ст. 51 КУпАП.
Отже, із часу набуття 09 серпня 2024 року чинності Законом України № 3886-IX від 18 липня 2024 року кримінальна відповідальність за статтями 185, 190, 191 КК України може настати, лише якщо розмір викраденого перевищує 2 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
За приписами ч. 2 ст. 4 КК України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.
Водночас статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. 
Частиною 1 ст. 5 КК України передбачено, що закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.
Тож, фактична декриміналізація викраденого майна, вартість якого не перевищує 2 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, має зворотню дію у часі та «скасовує кримінальну протиправність діяння» у значенні ст. 5 КК України.
Такі висновки узгоджується з позицією об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, яка викладена у постанові від 07 жовтня 2024  року у справі № 278/1566/21.
Варто зауважити, що відповідно до п. 5 підрозділу 1 розділу ХХ Податкового кодексу України для кваліфікації адміністративних або кримінальних правопорушень сума неоподатковуваного мінімуму встановлюється на рівні податкової соціальної пільги, визначеної підпунктом 169.1.1 пункту 169.1 статті 169 розділу IV цього Кодексу для відповідного року.
Так, на період 2023 року 2 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, передбачені ст. 51 КУпАП, становили 2684 грн.
За матеріалами кримінального провадження, 18 листопада 2023 року ОСОБА_7 вчинив суспільно-небезпечне діяння, яке містить в собі ознаки крадіжки. Водночас вартість викраденого майна становила 2200 грн.
Отже, за наведених обставин, а також з урахуванням положень 58 Конституції України та ст. 5 КК України, ОСОБА_7 вчинив суспільно небезпечне діяння, яке не містить ознаки кримінального правопорушення.
Згідно з п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.
З огляду на викладене, а також ураховуючи фактичну декриміналізацію вказаного суспільно небезпечного діяння та позицію сторони захисту, яка не заперечувала щодо закриття кримінального провадження за ч. 4 ст. 185 КК України у зв`язку з втратою чинності закону, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння, Суд доходить висновку про зміну ухвал місцевого і апеляційного судів та закриття кримінального провадження в цій частині.
Щодо доводів касаційної скарги про надмірну суворість застосованих примусових заходів медичного характеру
Як убачається з матеріалів справи, відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи №2 від 03 січня 2024 року встановлено, що  ОСОБА_7 у період часу, що відноситься до інкримінованих йому діянь, виявляв та виявляє на теперішній час ознаки органічного шизофреноподібного розладу. Ступінь психічних розладів був такий, що він не міг усвідомлювати свої дії й керувати ними. На теперішній час за своїм психічним станом він також не може усвідомлювати свої дії та керувати ними. Потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації в спеціальний заклад з надання психіатричної допомоги.
Відповідно до положень ст. 94 КК України залежно від характеру та тяжкості захворювання, тяжкості вчиненого діяння, з урахуванням ступеня небезпечності психічно хворого для себе або інших осіб, суд може застосувати такі примусові заходи медичного характеру: 1) надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку; 2) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом; 3) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом; 4) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом.
Тож ст. 94 КК України визначено три критерії, які суд має враховувати при призначенні певного виду примусових заходів медичного характеру: медичний (характер і тяжкість захворювання), юридичний (тяжкість вчиненого діяння) та соціальний (ступінь небезпечності психічно хворого для себе чи інших осіб). У той же час ступінь небезпечності психічно хворого містить оцінку: суспільної небезпеки вчиненого діяння, характеру вчиненого, можливих або тих, що настали, суспільно небезпечних наслідків та інших подібних обставин; психічного стану особи на момент розгляду справи судом і небезпечності цього хворого для оточуючих, що випливає з характеру захворювання.
Згідно з ч. 4 ст. 94 КК України госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із посиленим наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який вчинив суспільно небезпечне діяння, не пов`язане з посяганням на життя інших осіб, і за своїм психічним станом не становить загрози для суспільства, але потребує тримання у психіатричному закладі та лікування в умовах посиленого нагляду.
Обґрунтовуючи застосування до ОСОБА_7 примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом, суди в оскаржуваних рішення виходили із того, щооскільки    ОСОБА_7 страждає на розлад психічної діяльності - гострий органічний шизофреноподібний розлад тавчинив суспільно небезпечні діяння, які хоч і не пов'язані із посяганням на життя іншої особи, однакпов`язані з посяганням на здоров`я потерпілої та становить загрозу для останньої, то вимога сторони захисту про застосування до нього примусових заходів у виді госпіталізації до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом є безпідставним.
Тож, на переконання колегії суддів, закриття кримінального провадження в частині вчинення ОСОБА_7 суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, суттєво не впливає на визначениййому вид примусових заходів медичного характеру та не свідчить про істотну диспропорцію між визначеним судами видом таких заходів та характером захворювання, тяжкістю вчиненого діяння, а також ступенем небезпечності психічно хворого для себе та інших осіб.
З огляду на викладене, Верховний Суд доходить висновку, що місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, за результатом судового розгляду, встановивши всі фактичні обставини всіх суспільно небезпечних діянь, які не оспорюються стороною захисту, взяв до уваги висновок судово-психіатричної експертизи та дійшов обґрунтованого переконання про застосування примусових заходів медичного характеру стосовно  ОСОБА_7  у виді госпіталізації до психіатричного закладу з посиленим наглядом.
Водночас матеріали кримінального провадження не містять даних про порушення судами попередніх інстанцій під час розгляду кримінального провадження норм кримінального процесуального закону, які б ставили під сумнів обґрунтованість прийнятих рішень.
За таких обставин касаційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню, а оскаржувані судові рішення зміні.
Керуючись статтями 376, 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК України, Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника  ОСОБА_6 задовольнити частково.
Ухвалу Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 червня 2024 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 27 серпня 2024 року змінити.
Кримінальне провадженнястосовно  ОСОБА_7 в частині вчинення ним суспільно небезпечного діяння, яке містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 185 КК України, закрити на підставі п. 4-1 ч. 1 ст. 284 КПК України, оскільки втратив чинність закон, яким встановлювалася кримінальна протиправність діяння.
У решті судові рішення залишити без зміни.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді: 

ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                            ОСОБА_3