ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2025 р. 	Справа № 520/34377/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Бегунца А.О.,
Суддів: Присяжнюк О.В. ,  Русанової В.Б. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.03.2025, головуючий суддя І інстанції: Пасечнік О.В., майдан Свободи, 6, м. Харків, 61022, повний текст складено 05.03.25 по справі № 520/34377/24
за позовом                   ОСОБА_1  
до                  Міністерства соціальної політики України                       
про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
До Харківського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Міністерства соціальної політики України, у якій позивач просить суд:
- визнати протиправною відмову в задоволенні запиту ОСОБА_1 на надання інформації, оформлену листом Міністра соціальної політики України О. Жолнович № 395/0/3-24 від 12.12.2024; 
- зобов`язати Міністерство соціальної політики України надати відповідь на запит ОСОБА_1 від 27 вересня 2024 року, а саме: надати інформацію, долучивши копії відповідних документів, яким органом, коли і на підставі чого ОСОБА_2 за 2022 рік виплачена сума 50000 грн., як допомоги на проживання.
В обґрунтування позову позивачем вказано, що 27 вересня 2024 року засобами електронного зв`язку із застосуванням КЕП відповідно до ст.19 Конституції України та ст.ст.3, 19, 20 Закону України "Про доступ до публічної інформації" Міністру соціальної політики України - Оксані Жолнович позивачем поданий запит надати інформацію долучивши копії відповідних документів, яким органом, коли і на підставі чого ОСОБА_2 за 2022 рік виплачена сума 50000 грн, як допомога на проживання. Листом Міністра соціальної політики України - О. Жолнович № 395/0/3-24 від 12.12.2024 позивачу повідомлено, що з урахуванням зазначеного надання будь-якої інформації та копій документів на підставі чого та коли у 2022 році ОСОБА_2 виплачено допомогу на проживання внутрішньо переміщеним особам можливе лише після надання ним згоди на обробку його персональних даних та у визначених законами України випадках, тобто протиправно відмовлено в задоволенні запиту на інформацію. 
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 05.03.2025 адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства соціальної політики України про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії залишено без задоволення.
Не погодившись з вказаним рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення норм права та невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.03.2025 скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що Верховний Суд в постанові від 28.02.2018, прийнятої за результатом розгляду справи № 806/1726/16, зазначив, що не підлягає обмеженню в наданні за запитами про публічну інформацію інформація про прізвища, ім`я, по батькові фізичних осіб, умови отримання від органів державної влади і органів місцевого самоврядування у користування або у власність державного або комунального майна, земельних ділянок, коштів, копії відповідних правових актів й договорів, які містять вказану інформацію.
Зазначив, що в п. 5.5 Постанови Пленум Вищого адміністративного суду України від 29 вересня 2016 року № 10 "Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації" аналіз вказаних положень законів свідчить, що розпорядник повинен застосовувати "трискла-довий тест" - вимоги, передбачені частиною другою статті 6 Закону № 2939-VI, - з урахуванням особливостей вищевказаних положень. Застосування "трискладового тесту" в такому разі повинно здійснюватись таким чином: 1) встановлення відповідності обмеження доступу до запитуваної конфіден-ційної інформації одному із захищених інтересів (у справах щодо надання конфіденційної інформації, як правило, такими інтересами є захист репутації або прав інших людей, запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно); 2) встановлення можливості завдання істотної шкоди цим інтересам; 3) порівняння цієї потенційної шкоди з правом громадськості знати цю інформацію в інтересах національної безпеки, економічного добробуту чи прав людини. Якщо ця шкода не переважає суспіль-ний інтерес в доступі до інформації, то конфіденційна інформація може бути розголошена і доступ до неї не може бути обмежений. Таким чином, відмова у наданні інформації є обґрунтованою у разі, якщо розпорядник в листі вка-зує, якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію в інтересах національної безпеки, економічного добробуту чи прав людини. В п.5.7. вказаної вище Постанови зазначено, що не може бути віднесена до конфіденційної, зокрема: прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали бюджетні кошти, здійснюють володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 6 Закону № 2939-VI (частина п`ята статті 6 Закону № 2939-VI). Пунктом 7 цієї ж Постанови визначено, що інформація, яка не підлягає обмеженню в доступі інформація про розміри, види благодійної та іншої допомоги, що надається фізичним та юридичним особам чи одержується від них особами, уповноваженими на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, або державними органами, органами місцевого самоврядування; розміри, види оплати праці, матеріальної допомоги та будь-яких інших виплат з бюджету особам, уповноваженими на виконан-ня функцій держави або місцевого самоврядування, а також одержані цими особами за правочинами, які підлягають обов`язковій державній реєстрації, а також подарунки, які регулюються Законом України "Про запобігання корупції" (частина друга статті 60 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII "Про запобігання корупції"). З огляду на вищевикладене у оскаржуваному рішенні відсутні обгрунтування відмови позивачу відповідачем у наданні запитуваної інформації щодо витрат бюджетних коштів, чим порушені його права на інформацію.
Відповідач надав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Колегія суддів зазначає, що з огляду на ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що позивач звернувся до Міністерства соціальної політики України з запитом на отриманнея інформації від 27.09.2024, відповідно до якого просить суд надати інформацію, долучивши копії відповідних документів, яким органом, коли і на підставі чого ОСОБА_2 за 2022 рік виплачена сума 50000 грн, як допомоги на проживання.
Міністерство соціальної політики України листом № 395/0/3-24 від 12.12.2024 повідомило позивача, зокрема, про те, що відповідно до пункту 3 Порядку № 332 у редакції, яка діяла у 2022 році, допомога надавалася щомісячно з місяця звернення на період введення воєнного стану та одного місяця після його припинення чи скасування на кожну внутрішньо переміщену особу, відомості про яку включено до Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб, у таких розмірах: для осіб з інвалідністю та дітей - 3000 грн; для інших осіб - 2000 гривень. Внутрішньо переміщеним особам, які звернулися за наданням допомоги до 30 квітня 2022 року включно, вона надавалась починаючи з березня 2022 року. Відповідно до статті 2 Закону України "Про захист персональних даних" від 01.06.2010 № 2297-VI персональні дані це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. До персональних даних можна віднести будь-які відомості, за якими ідентифікується або може бути ідентифікована фізична особа, зокрема: прізвище, ім`я, по батькові, адреса, телефони, паспортні дані, національність, освіта, сімейний стан, релігійні та світоглядні переконання, стан здоров`я, матеріальний стан, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім`ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи тощо. Надання будь-якої інформації та копій документів на підставі чого та коли у 2022 році ОСОБА_2 виплачено допомогу на проживання внутрішньо переміщеним особам можливе лише після надання ним згоди на обробку його персональних даних та у визначених законами України випадках.
Зазначену відповідь відповідачем направлено на електронну адресу позивача 12.12.2024, що підтверджується матеріалами справи.
Позивач, вважаючи протиправною відмову, звернувся з позовом до суду.
Приймаючи рішення про залишення без задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з підстав їх необгрунтованості.
Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовідносини, які складаються у сфері розгляду звернень суб`єктів стосовно отримання публічної інформації, врегульовані Конституцією України та відповідними спеціальними законами, а саме Законом України "Про інформацію" від 02.10.1996 № 2657-XII та Законом України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 № 2939-VI.
Згідно з частиною 2 статті 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати, поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Статею 5 Закону України "Про інформацію" від 02.10.1996 № 2657-XII визначено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.
Статтею 1 Закону України "Про інформацію" № 2657-XII визначено, що інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
У свою чергу порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес, визначено Законом України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 року.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації" № 2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Статтею 3 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначені гарантії забезпечення права на публічну інформацію, зокрема: обов`язок розпорядників інформації надавати інформацію, крім випадків, передбачених законом, визначення розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє, максимальне спрощення процедури подання запиту та отримання інформації.
Відповідно до частини 2 статті 5 Закону України "Про доступ до публічної інформації" № 2939-VI доступ до інформації забезпечується шляхом, зокрема, наданням інформації за запитами на інформацію.
Згідно із статтею 12 Закону України "Про доступ до публічної інформації" № 2939-VI суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань запитів на інформацію розпорядників інформації.
Пунктом 1 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону України "Про доступ до публічної інформації" № 2939-VI передбачено, що право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України "Про доступ до публічної інформації" № 2939-VI, цей Закон не поширюється на відносини щодо отримання інформації суб`єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій, а також на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.
Частина 1 статті 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації" №2939-VI визначає види публічної інформації з обмеженим доступом, а саме: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.
Статтею 7 Закону України "Про доступ до публічної інформації" №2939-VI визначено, що конфіденційна інформація - інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб`єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Не може бути віднесена до конфіденційної інформація, зазначена в частині першій і другій статті 13 цього Закону.
Розпорядники інформації, визначені частиною першою статті 13 цього Закону, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 14 Закону України "Про доступ до публічної інформації" №2939-VI, розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.
Приписами ч. 1 ст. 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації" №2939-VI передбачено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.
Як зазначалося вище відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України "Про доступ до публічної інформації", не може бути віднесена до конфіденційної інформація, зазначена в ч.ч. 1, 2 ст.13 цього Закону, зокрема інформація щодо юридичних осіб, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів.
Мотивуючи відмову у наданні запитуваних позивачем документів стосовно того коли і на підставі чого ОСОБА_2 за 2022 рік виплачена сума 50000 грн, як допомога на проживання, Міністерством соціальної політики України з посиланням на приписи ч. 1 ст. 16 Закону України "Про захист персональних даних" вказано, що інормація щодо персональних даних третіх осіб визначається умовами згоди суб`єкта персональних даних на обробку цих даних, а тому надати копії документів неможливо.
Колегія суддів зазначає що положеннями статті 4 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено, що одним із принципів забезпечення доступу до публічної інформації є принцип прозорості та відкритості діяльності суб`єктів владних повноважень, вільного отримання, поширення та будь-якого іншого використання інформації, що була надана або оприлюднена відповідно до цього Закону, крім обмежень, встановлених законом (п. 1, 2 частини першої цієї статті).
Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом. Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності вимог, визначених пунктами 1-3 частини другої статті 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації".
Так, обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.
Забезпечення доступу до публічної інформації здійснюється двома способами: систематичного та оперативного оприлюднення інформації, і надання інформації за запитами на інформацію. Спосіб забезпечення доступу до публічної інформації залежить, у тому числі, від виду (характеру, суті) такої інформації. За положеннями Закону України "Про доступ до публічної інформації" кожна особа має право скористатися своїм правом на подання інформаційного запиту, якому кореспондує обов`язок розпорядника інформації надати на нього відповідь.
Відмова у задоволенні запиту на інформацію повинна бути мотивованою, тобто у відмові розпорядник інформації зобов`язаний обґрунтувати наявність передбачених частиною другою статті 6 згаданого Закону підстав обмеження у доступі.
Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з трьох складових, передбачених указаною правовою нормою, означає, що відмова в доступі до публічної інформації є необґрунтованою.
Вказана позиція суду узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду викладеними у постанові від 24 січня 2019 року у справі № 9901/510/18, 14 травня 2020 року у справі № 9901/589/19, від 17 лютого 2022 року у справі № 9901/308/20, які враховуються судом апеляційної інстанції в силу приписів ч. 5 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України.
Як зазначалось вище статтею 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації" № 2939-VI визначено, що інформацією з обмеженим доступом є: конфіденційна інформація; таємна інформація; службова інформація.
Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.
Запровадження обмеження доступу до конкретної інформації за результатами розгляду запиту на інформацію допускається лише за умови застосування вимог пунктів 1-3 частини другої статі 6 Закону.
Ці вимоги є "трискладовим тестом", який повинна пройти публічна інформація для визначення її відкритою чи обмеженою. Доступ до інформації може бути обмежено за умови додержання сукупності всіх трьох підстав.
Таким чином, передумовою для встановлення відкритості чи обмеження інформації є застосовування до такої інформації "трискладового тесту".
Колегія суддів зазначає, що положення частини другої статті 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації" № 2939-VI передбачають вимоги до обмеження доступу до інформації, а не підстави для надання такого доступу. Такий підхід ґрунтується на тому, що статтею 1 Закону закріплена презумпція відкритості публічної інформації, доступ до якої може бути обмеженим лише у разі, якщо розпорядник інформації обґрунтує це на підставі "трискладового тесту".
Отже, обов`язок доведення того факту, що доступ до інформації може бути обмежений, покладається на розпорядника публічної інформації.
Також, відмова у наданні інформації є обґрунтованою у разі, якщо розпорядник інформації у відповіді на запит вказує, якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію в інтересах національної безпеки, економічного добробуту чи прав людини.
Відсутність висновку розпорядника інформації щодо наявності хоча б однієї з трьох складових "трискладового тесту" означає, що відмова у доступі до публічної інформації є необґрунтованою.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі №806/1959/16, постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі №9901/249/19.
При цьому, відповідач, посилався у відповіді на запит на відсутність згоди на надання інформації про себе особою, запитуваною позивачем.
У силу частини п`ятої статті 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації" № 2939-VI не може бути обмежено доступ до інформації про складання, розгляд і затвердження бюджетів, кошторисів розпорядників бюджетних коштів та плани використання бюджетних коштів одержувачів бюджетних коштів, а також їх виконання за розписами, бюджетними програмами та видатками (крім таємних видатків відповідно до статті 31 Бюджетного кодексу України), взяття розпорядниками та одержувачами бюджетних коштів бюджетних зобов`язань або здійснення розпорядження бюджетними коштами у будь-який інший спосіб, планування, формування, здійснення та виконання закупівлі товарів, робіт і послуг за бюджетні кошти, у тому числі оборонних закупівель (крім випадків, якщо окрема інформація про закупівлі товарів, робіт і послуг становить державну таємницю відповідно до Закону України "Про державну таємницю"), володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. Не підлягає обмеженню також доступ до інформації про стан і результати перевірок та службових розслідувань фактів порушень, допущених у сферах діяльності, зазначених у цій частині. Доступ до зазначеної інформації забезпечується розпорядниками інформації відповідно до положень статті 5 цього Закону.
На підставі абзацу 2 частини 3 статті 5 Закону України "Про захист персональних даних" не належить до інформації з обмеженим доступом інформація про отримання у будь-якій формі фізичною особою бюджетних коштів, державного чи комунального майна, крім випадків, передбачених статтею 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації".
Згідно з частиною 5 статті 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації" № 2939-VI не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно.
Відповідно до ч. 8 ст. 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації" обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.
За правилами ч. 6 ст. 6 Закону України "Про захист персональних даних" не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Так, колегія суддів зазначає, що паспортні дані, ІПН, адреса реєстрації місця проживання, мобільний телефон є конфіденційною інформацією, відтак орган який є розпорядником інформації повинен надати затребувані документи з вилученнням (затемненням) персональних даних про особу. При цьому наявність у запитуваних документах інформації, яка є персональними даними або містить інформацію з обмеженим доступом не свідчить, що в цілому документ є конфеденційним.
Враховуючи вище викладене, колегія суддів доходить висновку, що запитувана позивачем інформація та документи є публічними, оскільки стосуються соціальних виплат на проживання внутрішньо переміщеним особам за рахунок бюджетних коштів, відтак є відкритою і має бути надана у відповідь на запит на інформацію. В той час позивач звертається до Міністерства соціальної політики стосовно конкретної особи, інформація про персональні дані якої є конфіденційною, а тому у даному випадку, відповідачем безпідставно відмовлено у наданні відповідних документів, так як персональні дані щодо запитуваної особи підлягають вилученню (затемненню).
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що відповідь відповідача на запит від 27.09.2024 не можна вважати належним розглядом запиту на отримання публічної інформації, оскільки фактично звернення позивача у відповідності до Закону України "Про доступ до публічної інформації" №2939-VI не розглянуто, так як відповідачем не надано повної та обґрунтованої відповіді, документів та/або роз`яснень причин відмови на всі поставлені в запиті питання.
З огляду на вказане, колегія суддів вважає, що відповідач, відмовляючи у наданні інформації/документів не дослідив законодавчих підстав для обмеження у доступі до інформації, а тому не у повній мірі виконав свої повноваження.
Виходячи з того факту, що запит ОСОБА_1 про надання публічної інформації від 27.09.2024 відповідає вимогам Закону України "Про доступ до публічної інформації" та Закону України "Про захист персональних даних", а також з наявності встановленого законодавцем обов`язку розпорядників інформації надавати публічну інформацію, колегія суддів дійшла висновку, що відповідь розпорядника інформації листом від 12.12.2024 №395/03-24 є неправомірною в розумінні Закону №2939-VІ та порушує право позивача на доступ до інформації.
Отже, надання відповідачем не повної інформації та запитуваних документів, свічить про невиконання ним обов`язку щодо належного розгляду звернення позивача, відтак вкзааний залишається нерозглянутим.
За таких обставини, колегія суддів, з метою відновлення порушених прав позивача, вважає, що належним способом захисту прав позивача є зобов`язання Міністерство соціальної політики України повторно розглянути запит ОСОБА_1 від 27 вересня 2024 року, стосовно надання інформації з наданням копій відповідних документів, яким органом, коли і на підставі чого ОСОБА_2 за 2022 рік виплачена сума 50000 грн, як допомоги на проживання, з урахування висновків суду.
Аналізуючи наведені нормативно - правові акти, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог, зробив помилкові висновки, тому позов підлягає частковому задоволенню.
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Колегія суддів враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (п. 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
У відповідності до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
За даних обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи не повно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, застосував до правовідносин, які виникли між сторонами у справі, норми права які регулюють саме ці правовідносини, однак зроблені судом першої інстанції висновки не відповідають фактичним обставинам справи, тому рішення суду першої інстанції у даній справі про відмову у задоволенні адміністративного позову підлягає скасуванню.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно з п. 1, п. 4 ст. 317 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.03.2025 у справі №520/34377/24 підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення позову.
Керуючись ст. ст. 311, 315, 317, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 05.03.2025 по справі № 520/34377/24 - скасувати.
Прийняти нове судове рішення, яким адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства соціальної політики України про визнання відмови протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправною відмову в задоволенні запиту ОСОБА_1 на надання інформації, оформлену листом Міністра соціальної політики України О. Жолнович № 395/0/3-24 від 12.12.2024.
Зобов`язати Міністерство соціальної політики України повторно розглянути запит ОСОБА_1 від 27 вересня 2024 року, стосовно надання інформації з наданням копій відповідних документів, яким органом, коли і на підставі чого ОСОБА_2 за 2022 рік виплачена сума 50000 грн, як допомоги на проживання, з урахування висновків суду.
В іншій частині позовних вимог відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		А.О. Бегунц 	
Судді	   	О.В. Присяжнюк    В.Б. Русанова