ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2025 року	Львів	Справа № 569/21407/24 пров. № А/857/9405/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                                    Онишкевича Т.В., 
суддів                                                                      Гудима Л.Я., Качмара В.Я.,
з участю секретаря судових засідань                                Клим О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про адміністративне правопорушення,

суддя у І інстанції                                                            Тимощук О.Я.,
час ухвалення рішення                                                  не зазначено,
місце ухвалення рішення                                                  м. Рівне,
дата складення повного тексту рішення                               27 лютого 2025 року,

ВСТАНОВИВ :

31 жовтня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому просив скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, винесену інспектором взводу № 2 роти № 4 УПП в Рівненській області Потичко Б.М., про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі – КУпАП), та закрити справу про адміністративне правопорушення.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 27 лютого 2025 року у справі № 569/21407/24 вказаний позов було задоволено. При цьому суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не доведено належними, достатніми та допустимими доказами вчинення позивачем правопорушення, яке йому інкримінується.
У апеляційному порядку рішення суду першої інстанції оскаржено відповідачем, який у своїй скарзі просив таке скасувати та прийняте нове, яким скасувати оскаржуване судове рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . 
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції неповністю з`ясовано обставини справи, порушено норми матеріального та процесуального права. 
При цьому зазначає, що порушення визначеного пунктом 12.4 Правил дорожнього руху обмеження швидкості руху встановлено за допомогою відповідного технічного засобу LTI 20/20 TruCAM II ТС 008350. 
На підтвердження вчинення позивачем порушення пункту 12.4 Правил дорожнього руху відповідачем надано до матеріалів справи відеозапис та фотографію, які створені за допомогою приладу лазерного вимірювача швидкості LTI 20/20 TruCAM II ТС 008350. 
На вказаних відеозаписі та фотографії, створених за допомогою приладу LTI 20/20 TruCAM II ТС 008350, зафіксовано рух транспортного засобу LEXUS LX 450D, державний номерний знак НОМЕР_1 , швидкість 75 км/год., дистанція з якої здійснено вимірювання 419,4 м, максимально допустима швидкість 20 км/год, зазначено дату і час фіксації 15.10.2024 о 15:52 год. 
Окрім того зазначає, що при заповненні електронної постанови, користуючись портативним логістичним пристроєм, поліцейський у постанові вказав час фіксування правопорушення, наданий системою портативного логістичного пристрою. 
Скаржник вважає, що окремі дефекти рішення контролюючого органу не повинні сприйматися як безумовні підстави для висновку щодо протиправності спірного рішення і, як наслідок, про його скасування.
Учасники справи, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, на виклик апеляційного суду не прибули, що відповідно частини 3 статті 268 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає розгляду справи.
Переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи із такого.
Як встановлено судом, 15 жовтня 2024 року інспектором зводу № 2 роти № 4 УПП в Рівненській області Потичко Б.М. винесено постанову серії ЕНА № 3270630, якою на ОСОБА_1  накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 грн за те, що той 10 березня 2024 року о 15 год 51 хв рухаючись по автодорозі Н-22 УСТИЛУГ-ЛУЦЬК-РІВНЕ, 154 км, у населеному пункті Обарів, керуючи транспортним засобом LEXUSLX 450D, державний номерний знак НОМЕР_1 , перевищив встановлені обмеження швидкості руху на 25 км/год, а саме у населеному пункті Обарів, позначений дорожніми знаками 5.49-5.50, рухався зі швидкістю 75 км/год та перевищив встановлені обмеження швидкості руху транспортних засобів в населеному пункті, позначеному дорожніми знаками 5.49-5.50, на 20 км/год, чим порушив вимоги пункту 12.4 Правил дорожнього руху (далі – ПДР) та скоїв адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 122 КУпАП.
Швидкість вимірювалась лазерним вимірювачем швидкості руху транспортних засобів LTI 20/20 TruCAM II ТС 008350.
Надаючи правову оцінку правильності вирішення судом першої інстанції даного публічно-правового спору оскаржуваним рішенням та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, суд апеляційної інстанції виходить із такого.
Відповідно до статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Статтею 280 КУпАП встановлено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Як визначено статтею 245 КУпАП завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Пунктом 12.4 ПДР передбачено, що    у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год.
Частиною 1 статті 122 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за перевищення встановлених обмежень швидкості руху транспортних засобів більш як на двадцять кілометрів на годину, порушення вимог дорожніх знаків та розмітки проїзної частини доріг, правил перевезення вантажів, буксирування транспортних засобів, зупинки, стоянки, проїзду пішохідних переходів, ненадання переваги у русі пішоходам на нерегульованих пішохідних переходах, а так само порушення встановленої для транспортних засобів заборони рухатися тротуарами чи пішохідними доріжками, що тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (частина 2 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України).
Статтею 251 КУпАП встановлено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Згідно із частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України у адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Разом із тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відповідачем до матеріалів справи не подано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження обставин вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною 1 статті 122 КУпАП, а сам позивач вчинення такого правопорушення заперечує.
При цьому з долучених до справи фотоматеріалів не можна зробити однозначний висновок, що саме автомобіль позивача рухався із швидкістю 75 км/год.
Також суд першої інстанції підставно звернув увагу, що на фототаблиці з TRUCAM зазначено час фіксування швидкості руху 15:52:24. В той же час, у постанові про притягнення позивача до адміністративної відповідальності час вчинення ОСОБА_1 правопорушення зазначено 15:51:03, тобто має місце невідповідність часу вчинення правопорушення, який зазначено в постанові та на фото і відео, які як доказ надані відповідачем, в 1 хвилину 21 секунд. Окрім того час зупинки автомобіля згідно з долученого відповідачем відео складає 15:50:29.
Таким чином, на думку апеляційного суду, наведені обставини свідчать про те, що у інспектора не було достатніх підстав для накладення на позивача штрафу у розмірі 340 грн за вчинення правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 КУпАП, а тому зазначена постанова підлягає скасуванню.
Підсумовуючи наведене, на переконання апеляційного суду, доводи апеляційної скарги, наведені на спростування висновків суду першої інстанції, не містять належного обґрунтування чи фактичних обставин, які б були безпідставно залишені без розгляду судом першої інстанції.
Порушень норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильного застосування норм матеріального права поза межами вимог апелянта та доводів, викладених у апеляційній скарзі, у ході апеляційного розгляду справи встановлено не було.
З огляду на викладене суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що суд першої інстанції, вирішуючи цей публічно-правовий спір, правильно встановив фактичні обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Підстав для зміни розподілу судових витрат за наслідками апеляційного перегляду справи у відповідності до вимог частини 6 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України немає.

Керуючись статтями 241, 243, 272, 286, 308, 310, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 лютого 2025 року у справі № 569/21407/24 – без змін. 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя	 	Т. В. Онишкевич 	
судді	 	Л. Я. Гудим 	
 	 	В. Я. Качмар  	
Постанова у повному обсязі складена 17 квітня 2025 року.