ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5651/25 Справа № 461/7991/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Дехта Р. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2025 року                                                        м.Кривий Ріг

Справа № 461/7991/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.
секретар судового засідання – Матвійчук Ю.К.

сторони:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «СОНАТІ»,
відповідачка -  ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження,    апеляційну скаргу  відповідачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Ніколенко Максим Євгенович, на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 березня 2025 року, яке ухвалено суддею Дехтою Р.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 11 березня 2025 року, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «СОНАТІ» (надалі – ТОВ «ФК «СОНАТІ»), яке 15 листопада 2024 року змінило найменування на ТОВ «СОНАТІ», звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа Акціонерне товариство «Ідея Банк» (надалі – АТ «Ідея Банк»), про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовну заяву мотивовано тим, що 22 вересня 2016 року між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено угоду №СО2.187.75368 про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки. 
Згідно цієї Угоди відповідачка отримала кредит, шляхом встановлення відновлювальної кредитної лінії по поточному рахунку, операції за яким можуть здійснюватися за дебетно-кредитною схемою обслуговування з використанням електронного платіжного засобу в межах встановленого ліміту кредитної лінії. Максимальний ліміт кредитної лінії становить 200 000,00 грн., доступний кредитний ліміт на момент укладення угоди 30000,00 грн., процентна ставка за користування коштами кредитної лінії становить 48,00%.
АТ «Ідея Банк» повністю виконало свої зобов`язання, надавши грошові кошти позичальниці. 
Проте, відповідачка не виконала умови угоди, а саме не здійснила належним чином погашення кредиту, внаслідок чого, станом на 28.03.2024, утворилась заборгованість в розмірі 197260,75 грн..
25 липня 2023 року АТ «Ідея Банк» відступило право вимоги за договором №СО2.187.75368 від 22 вересня 2016 року (з усіма додатковими договорами та угодами до нього) ТОВ «ФК «СОНАТІ» на підставі договору факторингу № 25/07 від 25.07.2023 року.
Враховуючи наведене, а також те, що на даний час відповідачка продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і не погашає заборгованість, що є порушенням законних прав та інтересів позивача, просив суд:  стягнути з відповідачки заборгованість за угодою №СО2.187.75368 від 22.09.2016 в розмірі 1197260,75 грн. та витрати зі сплати судового збору.
Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 березня 2025 року позовні вимоги задоволено.
Стягнуто з   ОСОБА_1  на користь ТОВ «СОНАТІ»  суму заборгованості за угодою №СО2.187.75368 від 22.09.2016 року у розмірі 197 260 грн. 75 коп.
Стягнуто з   ОСОБА_1  на користь ТОВ «СОНАТІ»  судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 422 грн. 40 коп.
В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Ніколенко М.Є., просить скасувати частково рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення у відповідній частині, яким позовну заяву ТОВ «СОНАТІ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити частково, а саме: стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «СОНАТІ» суму заборгованості за угодою №СО2.187.75368 від 22.09.2016 року у розмірі 44235,00 грн.; стягнути із ТОВ «СОНАТІ» на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 гривень 00 коп.; судовий збір частково покласти на ТОВ «СОНАТІ». В іншій частині рішення суду залишити без змін. Судові витрати, пов`язані з розглядом апеляційної скарги, стягнути з позивача.
Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження отримання відповідачкою кредитних коштів за угодою про відкриття Кредитної лінії та обслуговування Кредитної картки № С02.187.75368 від 22.09.2016.
Судом стягнуто відсотки, які нараховано позивачем після закінчення строку кредитування. Оскільки, за індивідуальною частиною угоди про відкриття Кредитної лінії та обслуговування Кредитної картки № С02.187.75368 від 22.09.2016 проценти за користування кредитними коштами повинні бути нараховані до моменту подачі позовної заяви до суду, тобто з 22.09.2016 року по 22.09.2017 року (365 днів), - розмір заборгованості по відсоткам має складати 14235,00 грн. (30000,00/100 х 0,13 % х 1 день (період з 22.09.2016 по 22.09.2017), а ніяк не може бути 128025,42 грн. З врахуванням даного розрахунку заборгованість має складати 30 000, 00 грн. (заборгованості за тілом кредиту) + 14235,00 грн. (заборгованості за відсотками) = 44235,00 грн.
Позивач жодним належним чином не повідомляв ОСОБА_1 про те, що являється новим кредитором у кредитних відносинах з нею та про вимогу сплати заборгованості за оферту на укладання угоди про відкриття Кредитної лінії та обслуговування Кредитної картки № С02.187.75368 від 22.09.2016. Крім того, позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження того, що до нього перейшло право вимоги до відповідачки на підставі договору факторингу, укладеного з попереднім кредитором, оскільки, надана ним копія витягу з Реєстру боржників не містить реквізитів, які повинні бути відображені в оригіналі документу, зокрема, відсутні підписи клієнта та відтиски печаток за угодою № С02.187.75368 від 22.09.2016.
Судом першої інстанції не враховано, що розрахунки заборгованості підготовлені позивачем, який є правонаступником, а не первісними кредиторами та в спірному розрахунку не міститься підписів, печаток з даними кредиторів, вказані розрахунки не містять інформації про нарахування заборгованості, не вказана відсоткова ставка, за якою здійснюється нарахування.
Також, судом не було враховано пропуск позивачем позовної давності для звернення до суду з даним позовом. 
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідачки ОСОБА_1 – адвоката Ніколенка М.Є., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 22 вересня 2016 року між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено Угоду №СО2.187.75368 про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки.
Згідно п.2 угоди банк відкрив поточний рахунок НОМЕР_1 у валюті гривня. Відповідачка отримала кредит, шляхом встановлення відновлювальної кредитної лінії по поточному рахунку, операції за яким можуть здійснюватися за дебетно-кредитною схемою обслуговування з використанням електронного платіжного засобу в межах встановленого ліміту кредитної лінії.
Згідно п. 3.1 Угоди максимальний ліміт кредитної лінії становить 200 000,00 грн., доступний кредитний ліміт на момент укладення Угоди 30 000,00 грн.
Пунктом 3.3 передбачена процентна ставка за користування коштами кредитної лінії становить 48,00% річних.
В матеріалах справи наявна заява ОСОБА_1 на згоду отримання повідомлень; тарифами на видачу та обслуговування кредитних карток; довідкою-повідомленням про ознайомлення з детальним розписом сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки; згодою ОСОБА_1 на доступ до її кредитної історії від 22.09.2016, які підписані відповідачкою особисто.
АТ «Ідея Банк» повністю виконало свої зобов`язання згідно умов Угоди, що підтверджується випискою по особовому рахунку за період з 22.09.2016 по 25.07.2023.
Відповідно до розрахунку суми заборгованості, здійсненого АТ «Ідея Банк», станом на 28.03.2024, заборгованість   ОСОБА_1   за Угодою №СО2.187.75368 від 22.09.2016 становить 197260,75 грн., з яких: 69235,33 грн. – прострочена заборгованість за тілом кредиту; 128025,42 грн. прострочена заборгованість за відсотками.
25 липня 2023 року АТ «Ідея Банк» відступило право вимоги за Договором №СО2.187.75368 від 22 вересня 2016 року ТОВ «ФК «СОНАТІ» на підставі Договору факторингу № 25/07 від 25.07.2023 року.
Згідно з витягом з реєстру боржників №1 до Договору факторингу № 25/07 від 25.07.2023 року, ТОВ «ФК «СОНАТІ» набуло права грошової вимоги до   ОСОБА_1   за Угодою №СО2.187.75368 від 22.09.2016 року у розмірі 197 260,75 грн.
28.03.2024 року ТОВ «ФК «СОНАТІ» скерувало на адресу ОСОБА_1 письмову вимогу про виконання боргових зобов`язань за кредитним договором.
Всі нарахування, що відбувались до дати отримання ТОВ «ФК «СОНАТІ» права грошової вимоги, здійснювались безпосередньо AT «Ідея Банк» станом на день відступлення права вимоги - 25.07.2023 року. ТОВ «ФК «СОНАТІ»  не здійснювало жодних додаткових нарахувань, умови кредитного договору в односторонньому порядку не змінювало.
15.11.2024 року ТОВ «ФК «СОНАТІ» прийняло рішення про зміну свого найменування на ТОВ «СОНАТІ».
Встановивши, що відповідачка не виконала належним чином зобов`язання щодо погашення заборгованості за договором кредиту між нею та AT «Ідея Банк» в обумовлені договором строки, позивач, який отримав право вимоги до відповідачки за договором факторингу, внаслідок такого порушення позбавлений можливості отримати кредитні кошти та відсотки, на що він розраховував при укладенні договору факторингу, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за кредитним договором в розмірі 197260,75 грн., з яких: 69235,33 грн. – прострочена заборгованість за тілом кредиту; 128025,42 грн. прострочена заборгованість за відсотками.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 1ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
У ч. 2 ст. 16 ЦК України законодавець визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, а також зазначив можливість суду захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
У ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони ( кредитора ) певну дію ( у тому числі сплатити гроші ), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Статтею 6 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина першастатті 627 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.
Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ст. 1054-1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі.
Згідно із ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Судом встановлено, що 22 вересня 2016 року між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено Угоду №СО2.187.75368 про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки.
Підписавши вказаний договір, ОСОБА_1 підтвердила, що ознайомилася та погодилася з умовами договору, при укладенні цього договору сторони досягли згоди щодо всіх його істотних умов, зокрема щодо визначення розміру процентів за його користування.
Згідно ст. 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Укладення кредитних договорів онлайн знаходиться в рамках правового поля України. Сторони електронних правочинів відповідають за невиконання своїх зобов`язань у порядку визначеному законодавством України або укладеним договором. Повернення позики за електронним договором є обов`язковим.
Факт перерахування відповідачці  ОСОБА_1 кредитних коштів, на виконання умов договору, підтверджується випискою по картці за рахунком  за період з 22.09.2016 по 25.07.2023, який є належним та допустимим доказом.
Згідно із частиною першою статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Положеннями ст.1077, 1078 ЦК України установлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти у розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження №14-308цс18) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто, таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли унаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
25 липня 2023 року АТ «Ідея Банк» відступило право вимоги за Договором №СО2.187.75368 від 22 вересня 2016 року ТОВ «ФК «СОНАТІ» на підставі договору факторингу № 25/07 від 25.07.2023 року.
Згідно з витягом з реєстру боржників №1 до договору факторингу № 25/07 від 25.07.2023 року, ТОВ «ФК «СОНАТІ» набуло права грошової вимоги до   ОСОБА_1   за угодою №СО2.187.75368 від 22.09.2016 року у розмірі 197 260,75 грн.
Таким чином, після підписання реєстру прав вимог до фактора перейшли всі права та обов`язки клієнта, як сторони, які виникли на підставі кредитного договору в обсязі і на умовах, що існують на момент укладення договору факторингу. Договір факторингу на вимогу сторін чи зацікавлених осіб не визнані недійсними у встановленому порядку, тобто презумпція правомірності правочину, передбачена статтею 204 ЦК України, не спростована.
Отже, внаслідок укладення вказаних договорів відбулася зміна кредитора, а саме ТОВ «СОНАТІ» набуло статусу нового кредитора за кредитним договором, укладеним з ОСОБА_1 . 
Як зазначено Верховним Судом України у постанові від 23 вересня 2015 року у справі №6-979цс15 "...боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору. ... неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі".
Тобто, відповідачка ОСОБА_1   несе відповідальність за неналежне виконання зобов`язання за кредитними договорами перед новим кредитором ТОВ «СОНАТІ» у тому ж обсязі, що і перед первісними кредиторами.
Наданий позивачем детальний розрахунок заборгованості по кредиту відповідачкою не спростовано, а також не доведено належними доказами відсутність такої заборгованості перед позивачем чи попереднім кредитором АТ «Ідея Банк».
Доводи апеляційної скарги про те, щосудом стягнуто відсотки, які нараховано позивачем після закінчення строку кредитування, колегією суддів не приймаються, з огляду на наступне.
Так, процентна ставка за користування коштами кредитної лінії становить 48 % річних (п.3.3. Угоди).
Відповідно до п. 2 Угоди, банк відкриває поточний рахунок № НОМЕР_1 у валюті гривня, операції за яким можуть здійснюватися за дебетно-кредитною схемою обслуговування з використанням електронного платіжного засобу, що буде використовуватись в рамках Угоди та Договору, у тому числі для розміщення коштів та відображення операцій, здійснених з використанням електронного платіжного засобу, та випускає клієнту міжнародну картку MasterCard World терміном дії 2 роки з моменту її випуску.
Згідно виписки за рахунуком № НОМЕР_1 , відповідачка ОСОБА_1 користувалася кредитною лінією по 29 березня 2019 року, зокрема, 08 жовтня 2018 року нею було використано черговий транш за цією Угодою (а.с. 48), а тому колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги щодо строку кредитування – 365 днів.
Стягнення відсотків, нарахованих після закінчення терміну дії кредитного договору, суперечить висновкам Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12-ц та від 04 липня 2018 року в справі №310/11534/13-ц та нормам цивільного законодавства України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження №14-10цс18) зроблено висновок, що «за змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронюваних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Подібні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18)від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22), у постанові Верховного Суду від 17 травня 2023 року у справі № 707/206/22 (провадження № 61-9369св22).
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Судом встановлено, що відсотки за договором №СО2.187.75368 від 22 вересня 2016 року нараховано кредитором у межах строку кредитування.
При цьому, як вірно зазначив суд першої інстанції, всі нарахування, що відбувались до дати отримання ТОВ  «ФК «СОНАТІ» права грошової вимоги, здійснювались безпосередньо AT «Ідея Банк», станом на день відступлення права вимоги - 25.07.2023 року, ТОВ  «ФК «СОНАТІ»  не здійснювало жодних додаткових нарахувань, умови кредитного договору в односторонньому порядку не змінювало.
За таких обставин, враховуючи, що відповідачка не виконала належним чином зобов`язання щодо погашення заборгованості за договором кредиту між нею та АТ «Ідея Банк» в обумовлені договором строки, позивач, який отримав право вимоги до відповідачки за договором факторингу, внаслідок такого порушення позбавлений можливості отримати кредитні кошти та відсотки, на що він розраховував при укладенні договору, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову та стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованість за кредитним договором в розмірі визначеному позивачем, який в апеляційному порядку не спростовано.
Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги щодо незгоди з висновками суду щодо обрахування строків позовної давності для звернення позивача до суду з даним позовом.
Так, пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. 
ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).
Частина четверта статті 267 ЦК України визначає, що поза межами позовної давності вимоги задовольнятися не можуть, і сплив цього строку є підставою для відмови у позові.
Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті).
Спір виник з приводу ст ягнення заборгованості за кредитний договір №СО2.187.75368 від 22 вересня 2016 року. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався та діяв й на час ухвалення оскаржуваного рішення суду.
Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина.
Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»).
02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
Тобто, строк позовної давності, в силу пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, продовжено на строк дії карантину.
У постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі 679/1136/21 зазначено, що: «У пункті 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)».
Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню і у тому випадку, коли тривалість строку позовної давності, визначена законом.
За таких обставин, законом передбачено продовження позовної давності щодо вимог за якими перебіг позовної давності не закінчився станом на 02 квітня 2020 року.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25 квітня 2023 року № 383 карантин закінчився 30 червня 2023 року.
Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 року карантин було скасовано з 01 липня 2023 року.
Таким чином, в період з 02 квітня 2020 року по 01 липня 2023 року було зупинено всі строки позовної давності на підставі п.12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України.
Крім того, Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 рокув Україні був введений воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
Воєнний стан неодноразово було продовжено.
Указом Президента України від 06 травня 2024 року №271/2024, затвердженого Законом України №3684-ІХ від 08 травня 2024 року, продовжено строк дії воєнного стану в Україні з 05 години 30 хвилин 14 травня 2024 року строком на 90 діб. Відповідно доЗакону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану», який набрав чинності 17 березня 2022року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК Українибуло доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії».
Відповідно до п.19 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України (в редакції Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини», який набрав чинності 30 січня 2024 року) у період дії воєнного стану в Україні, введеногоУказом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року №2102-ІХ, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.
При цьому, здійснена законодавцем прив`язка продовження строків позовної давності та зупинення їх перебігу до строку дії карантину та воєнного стану є безумовною, а тому наявності жодних додаткових обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, доказувати та оцінювати не потрібно (тобто суди не повинні оцінювати, чи вплинув карантин на особу, чи мала вона реальну можливість подати позов навіть попри карантин тощо).
На підставі зазначеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог, оскільки їх заявлено в межах строку позовної давності, а тому колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги в цій частині.
Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених апелянтом у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Ніколенко Максим Євгенович, - залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 березня 2025 року  - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

       Повне судове рішення складено 08 травня 2025 року.

Головуючий: 

Судді: