Справа № 128/4205/23
Провадження № 22-ц/801/679/2025
Категорія: 10
Головуючий у суді 1-ї інстанції Карпінська Ю. Ф.
Доповідач:Голота Л. О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2025 року	Справа № 128/4205/23	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
Головуючого судді Голоти Л. О. (суддя – доповідач),
суддів Оніщука В. В., Рибчинського В. П.,
за участю секретаря судового засідання Кобенди Ю. О., 
розглянув у відкритому судовому засіданні ( в режимі відеоконференції) справу № 128/4205/23 за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2  про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання майна спільним майном подружжя та стягнення грошової компенсації,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 26.11.2024, ухвалене у складі судді Карпінської Ю.Ф. в приміщенні суду в м. Вінниця, -
в с т а н о в и в :
10.10.2023  ОСОБА_1 звернулась у суд з позовом (вх № 23539/23) до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання майна спільним майном подружжя та стягнення грошової компенсації, в якому просила: 
- визнати дійсним договір купівлі-продажу, укладений 14.05.2009, за яким ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_2 придбав автомобіль марки ВАЗ 2108, 1986 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , оформлений у вигляді довіреності від 14.05.2009; 
- визнати автомобіль BA3 2108, 1986 року випуску, номер шасі НОМЕР_3 , реєстраційний номер НОМЕР_4 спільним майном подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , набутим за час шлюбу; 
- зобов`язати ОСОБА_2 сплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі 1/2 частини вартості автомобіля марки ВАЗ 2108, 1986 року випуску, номер шасі НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , в сумі 27450,00 грн; 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 23.11.1993 вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 , який 30.09.2014 між ними розірвано. Під час шлюбу у травні 2009 року вона разом з чоловіком за спільні кошти придбали автомобіль марки ВА3-2108, реєстраційний номер НОМЕР_4 , за дві тисячі доларів США. ОСОБА_2 запропонував продавцю ОСОБА_3 оформити договір купівлі-продажу автомобіля шляхом укладення договору доручення на повне розпорядження автомобілем, запевнивши його у тому, що така форма є швидшою, ніж зняття автомобіля з обліку в органах МРЕВ, і надає йому право вільно володіти, користуватися і розпоряджатися автомобілем. Тому ОСОБА_4 разом із продавцем автомобіля прийняли рішення щодо оформлення довіреності на розпорядження автомобілем. На час посвідчення довіреності ОСОБА_2 розумів, що автомобіль на законних підставах переходить у його власність і що між ним та ОСОБА_3 фактично укладено договір купівлі-продажу автомобіля, на підставі якого він став власником цього транспортного засобу. При оформлені довіреності на ім`я ОСОБА_2 вони розуміли, що насправді уклали договір купівлі-продажу транспортного засобу. Продавець ОСОБА_3 отримав грошові кошти за продаж автомобіля, про що написав розписку, та передав усі необхідні документи, у тому числі і реєстраційне посвідчення водія. Довіреність була оформлена 14.05.2009 на ім`я ОСОБА_2 . Згідно з довіреністю від 14.05.2009, зареєстрованою в реєстрі нотаріальних дій за № 915, відповідач отримав право розпорядження та користування від імені власника автомобілем строком на 5 років до 14.05.2014. 
3.05.2014 ОСОБА_2 вдруге оформив довіреність на право розпорядження та користування від імені власника тим самим автомобілем ВА3-2018 терміном на 5 років до 3.05.2019. 8.05.2019 ОСОБА_2 знову оформив довіреність на право розпорядження та користування від імені власника тим самим автомобілем ВА3-2018 терміном на 5 років до 8.05.2024.
З часу придбання автомобіля вони вільно ним користувались і до них не було жодних претензій ані з боку продавця, ані з боку інших осіб щодо володіння вказаним автомобілем. Таким чином, за нотаріально посвідченою односторонньою угодою, укладеною з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , був прихований інший правочин, який вони насправді вчинили, а саме: договір купівлі-продажу автомобіля, оскільки за цією угодою подружня пара передала власнику автомобіля ОСОБА_3 грошові кошти за придбаний автомобіль у розмірі 2000,00 доларів США, а він передав ОСОБА_2 автомобіль та генеральну довіреність з правом його відчуження. Спірний автомобіль постійно використовувався ними для потреб сім`ї до часу, коли шлюб між ними був припинений, та інколи після розірвання шлюбу. На неодноразові звернення ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з проханнями сплатити належну їй компенсацію, а саме: частку вартості автомобіля, ОСОБА_2 не відповідав. 
2.06.2021 позивач звернулася до ОСОБА_2 з проханням надати їй автомобіль марки ВА3-2108, реєстраційний номер НОМЕР_4 , ключі від нього та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу у зв`язку з тим, що у неї виникла нагальна потреба в користуванні автомобілем, співвласником якого вона є (лист від 02.06.2021). Вищезазначений лист ОСОБА_2 отримав 10.06.2021, однак офіційної відповіді на нього не надав, усно повідомив, що автомобіль проданий. Також нею було отримано інформацію від територіального сервісного центру №0541 РСЦ ГСЦ МВС у Вінницькій області, відповідно до якої в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів за ОСОБА_2 в період часу з 2009 року до 2021 року були зареєстровані такі транспортні засоби: ВАЗ 2108, 1986 року випуску, дата реєстрації 16.05.2019; DAEWOO LANOS, 2004 року випуску, дата реєстрації 16.03.2021. Згідно з авто-товарознавчим дослідженням №23 від 21.06.2023, проведеним ТОВ «Подільський експертний центр», ринкова вартість автомобіля ВАЗ 2108, 1986 року випуску, номерний знак НОМЕР_4 , становить 54900,00 грн. Нотаріально посвідченою довіреністю, яка була видана ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 , було приховано інший правочин, а саме: договір купівлі-продажу спірного автомобіля, оскільки ОСОБА_3 було передано грошові кошти за вказаний автомобіль у розмірі 2000,00 доларів США, а він в свою чергу передав автомобіль, ключі від нього, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та довіреність. 
Таким чином, вказаний автомобіль було придбано за час перебування сторін у шлюбі за спільні кошти подружжя, а пізніше проданий відповідачем без згоди позивачки. Оскільки частки в спільному майні дружини та чоловіка рівні, тому вона вважає, що має право на половину вартості автомобіля, який ОСОБА_2 відчужив без її згоди. Згоди між нею та ОСОБА_2 щодо поділу спільного майна подружжя у рівних частках не досягнуто.
Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 26.11.2024 позовну заяву залишено без задоволення. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати, понесені на правничу допомогу, в сумі 10000 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу (вх № 1556 від 7.02.2025), в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог; стягнути з відповідача судові витрати. 
Основними доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин положення статті 220 ЦК України, адже при купівлі-продажу такого типу автомобіля, закон не вимагає обов`язкового нотаріального посвідчення такого договору, як і письмової згоди іншого з подружжя; суд не надав оцінки розписці від 24.05.2009, в якій зазначено, що продавець ОСОБА_3 отримав кошти за автомобіль саме від ОСОБА_2 , що свідчить про спільну участь подружжя в купівлі майна; висновок суду першої інстанції про те, що автомобіль був орендованим, не відповідає обставинам справи; за односторонньою угодою був прихований інший правочин – договір купівлі-продажу автомобіля, оскільки за цією угодою подружня пара передала власнику автомобіля грошові кошти за придбання автомобіля, що підтверджується, зокрема розпискою, а продавець передав автомобіль та генеральну довіреність з правом його відчуження. Отже фактично вони вчинили дії з виконання умов договору купівлі-продажу автомобіля, що призводить до правових наслідків, які настають за договором купівлі-продажу (постанова ВС від 30.01.2019 у справі № 444/848/16-ц).
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 17.02.2025 поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 26.11.2024 по справі № 128/4205/23. Відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 26.11.2024. Надіслано відповідачу копію апеляційної скарги, роз`яснено право подати відзив на апеляційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 360 ЦПК України (з наданням доказів надсилання (надання) копії відзиву та доданих до нього документів заявнику) у 5-денний строк з моменту отримання копії цієї ухвали.
Про відкриття апеляційного провадження у справі та призначення її до розгляду за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 26.11.2024 ОСОБА_2 був обізнаний з 4.03.2025 /а. с. 185 зворотна сторона/, рекомендоване повідомленням про вручення поштового відправлення № 0610231445377, в якому зазначено причини повернення надісланого судом документу, що адресат відсутній «за вказаною адресою» з відміткою про повернення 5.03.2025, що є днем вручення відповідачу надісланого судом повідомлення відповідно до положень пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України. 
13.03.2025 до Вінницького апеляційного суду надійшов відзив (вх. № 2830), який поданий засобами поштового зв`язку 12.03.2025, ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , в якому, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. До відзиву заявником додано клопотання про поновлення строку на подання відзиву, в якому представник відповідача зазначає, що ухвалу від 17.02.2025 відповідач не отримував, жодного повідомлення з Укрпошта він не отримував, про те, що позивач подала апеляційну скаргу відповідач дізнався із застосунку Дія, 7.03.2025 представник відповідача ознайомилась з матеріалами справи та отримала апеляційну скаргу, а відзив подано засобами поштового зв`язку 12.03.2025, тобто протягом 5 днів з дня ознайомлення з матеріалами справи.
Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (частина перша статті 127 ЦПК України).
Поважними визнаються такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для вчинення процесуальних дій. Норми ЦПК України не містять вичерпного переліку поважних причин, які можна враховувати при вирішенні питання про поновлення пропущеного процесуального строку, так як вони враховуються у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи.
Сам лише факт неотримання стороною справи кореспонденції, яку суд з дотриманням вимог процесуального закону надсилав за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, зумовлена не об`єктивними причинами, а суб`єктивною поведінкою сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу.
Ознайомившись із поданим клопотання, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в поновленні строку на подання відзиву та приєднання доданих до нього документів, оскільки у справі наявні докази того, що відповідач знав про подану апеляційну скаргу позивача ще 4.03.2025. Пропуск строку на подання відзиву носить суб`єктивний характер відповідача, а не пов`язаний з об`єктивними поважними причинами його пропуску. Крім цього, ухвала від 17.02.2025 опублікована в ЄДРСР та знаходиться у відкритому доступі.
Щодо розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції. 
Відповідно до частини третьої статті 368 ЦПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_6 підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.
ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5 заперечили проти апеляційної скарги, просили залишити її без задоволення. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).
Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.
У справі встановлено наступні обставини.
23.11.1993 ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_6 від 23.11.1993 /а. с. 7/.
З копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_7 від 30.09.2014 убачається, що 30.09.2014 розірвано шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 /а. с. 8/.
Згідно з копією довіреності від 14.05.2009, зареєстрованої в реєстрі за №915, ОСОБА_3 , для виконання договору доручення, укладеного попередньо в усній формі та на виконання ст. 1007 ЦК України, цією довіреністю уповноважує ОСОБА_2 розпоряджатися та користуватися від його імені (продати, обміняти, передавати в оренду, позичку, заставляти в забезпечення його власних зобов`язань) належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ (технічного паспорту) серії НОМЕР_8 , виданого Хмільницьким ВРЕР УДАІ УМВС України у Вінницькій області 13.05.2009, автотранспортним засобом марки ВА3-2108, 1986 року випуску, тип ТЗ – легковий комбі-В, шасі (кузов) № НОМЕР_1 , реєстраційний номер (номерний знак) НОМЕР_2 , зареєстрованим Хмільницьким ВРЕР УДАІ УМВС України у Вінницькій області 13.05.2009; для цього надає йому право керувати транспортним засобом, представляти його інтереси в органах нотаріату, відповідних органах Державтоінспекції або в будь-яких інших установах, підприємствах та організаціях незалежно від їх підпорядкування і форм власності з усіх без винятку питань, пов`язаних з експлуатацією та відчуженням транспортного засобу, його переобладнанням (зміна типу і моделі транспортного засобу, кольору, заміну у встановленому порядку двигуна, кузова, інших деталей), ремонтом, проходженням технічного огляду, визначати на власний розсуд місце стоянки транспортного засобу, зняти транспортний засіб з обліку, одержати транзитні номери, поставити транспортний засіб на облік, подавати та одержувати необхідні довідки і документи, заяви, дублікат реєстраційного документа в разі його втрати, підписувати правочини цивільно-правового характеру щодо розпорядження транспортним засобом, визначати при цьому ціну та умови на свій розсуд, одержувати належні йому за результатами згаданих правочинів грошові суми, вчиняти також всі інші юридично значимі дії, пов`язані з цією довіреністю; довіреність видана строком на п`ять років та є дійсною до чотирнадцятого травня дві тисячі чотирнадцятого року з правом передоручення повноважень іншим особам, з правом тимчасового використання за межами України за умови отримання відповідного свідоцтва в органах ДАІ /а. с. 15/.
Відповідно до копії розписки від 14.05.2009, ОСОБА_3 отримав кошти в сумі 2000 доларів США за автомобіль ВАЗ2108, 1986 року випуску, номер НОМЕР_4 від ОСОБА_2 ; претензій до вищевказаного автомобіля не має у зв`язку із повним розрахунком /а. с. 9/.
Згідно з копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_9 , 16.05.2019 транспортний засіб марки ВАЗ моделі 2108, 1986 року випуску, зареєстрований за ОСОБА_2 /а. с. 10/.
З копії листа начальника ТСЦ №0541 у Вінницькій області (філія ГСЦ МВС) від 12.10.2021 убачається, що згідно з Єдиним державним реєстром транспортних засобів, за ОСОБА_2 в період часу з 2009 року до 2021 року були зареєстровані такі транспортні засоби: ВАЗ 2108, 1986 року випуску, дата реєстрації – 16.05.2019, DAEWOO LANOS, 2004 року випуску, дата реєстрації – 16.03.2021 /а. с. 12/.
З копії листа від 2.06.2021 убачається, що ОСОБА_1 повідомляє ОСОБА_2 про те, що в даний час у неї виникла нагальна потреба в користуванні автомобілем, співвласником якого вона є, тому просить терміново передати їй в користування транспортний засіб марки ВАЗ-2108, реєстраційний номер НОМЕР_4 , а також ключі від нього та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_10 протягом трьох календарних днів з дня отримання даного листа /а. с. 19/.
Відповідно до копії результатів по №2103002510066, відправлення за номером 2103002510066 вручене адресату (одержувачу) ОСОБА_2 особисто 10.06.2021 об`єктом поштового зв`язку Агрономічне з індексом 23227 /а. с. 108/.
Згідно з копією автотоварознавчого дослідження №23 від 21.06.2023, ринкова вартість автомобіля ВАЗ 2108, 1986 року випуску, д.н.з. НОМЕР_4 , шасі № НОМЕР_11 , згідно з його строком експлуатації, фізичного стану, станом на 21.06.2023, без урахування ПДВ, складає 54900,00 грн, що становить 1501,29 доларів США (за курсом НБУ 36,5686 грн/дол. США на дату оцінки) /а. с. 20-21/.
Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 9.09.2019 по справі № 128/3260/17, яке залишено без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 20.11.2019 визнано за ОСОБА_1 право, як співзабудовника на 1/2 частину збудованого за час шлюбу, але не прийнятого в експлуатацію об`єкта незавершеного будівництва – житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 231,1 кв. м. /а. с. 45-49, 50-52/.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів на підтвердження укладення між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 14.05.2009 письмового договору купівлі-продажу автомобіля марки ВАЗ 2108, 1986 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , тому відсутні правові підстави для визнання такого договору дійсним, у зв`язку з чим така позовна вимога задоволенню не підлягає; право власності на транспортний засіб марки ВАЗ 2108, 1986 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , за ОСОБА_2 було зареєстроване лише 16.05.2019, тобто майже через 5 років після розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .. Доказів, що вказаний транспортний засіб набутий подружжям за час шлюбу, суду не надано, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу дійсним задоволенню не підлягають, а відтак такий транспортний засіб не може вважатися спільним майном подружжя; вимога про зобов`язання ОСОБА_2 сплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі 1/2 частини вартості автомобіля марки ВАЗ 2108, 1986 року випуску, номер шасі НОМЕР_5 , реєстраційний номер НОМЕР_4 , в сумі 27450,00 грн, є похідною від заявлених позовних вимог про визнання майна спільним майном подружжя, які задоволенню не підлягають. 
Висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог зроблено за повного з`ясування обставин справи, правильного застосування норм матеріального та процесуального права, з огляду на наступне. 
Щодо вимог про визнання дійсним договору купівлі-продажу.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Звертаючись до суду з позовом позивач просить визнати дійсним договір купівлі-продажу, укладений 14.05.2009, за яким ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_2 придбав автомобіль марки ВАЗ 2108, 1986 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , оформлений у вигляді довіреності від 14.05.2009. Правовою підставою позову позивачем зазначено норми статей 218, 235 ЦК України.
Як вбачається з матеріалів справи між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , виникли правовідносини, які регулюються нормами глави 68 ЦК України (Доручення). Зовнішня сторона відносин представництва яких була відображена у довіреностях /а. с. 15- 18/.
Вимог про визнання договору доручення удаваним правочином позивачем не заявлено.
Позивач вважає, що здійснюючи правочин видачі довіреності на автомобіль, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 приховали за цим інший правочин, а саме купівлю-продаж цього автомобіля.
У відповідності до ст. 235 ЦК України реальний (прихований) правочин може бути визнаний судом дійсним або недійсним. 
Таким чином, у даній справі позивачу необхідно довести, як факт удаваності правочину доручення, так і факт дійсності реального (прихованого) правочину – купівлі-продажу автомобіля.
Тлумачення статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий – прихований, від якого вони очікують правових наслідків. Формулювання, що його «вчинено сторонами», породжує висновок, що він може бути лише дво- або багатостороннім правочином. Між тим не виключається, що й односторонній правочин буде удаваним. Проте якщо застосовувати конструкцію удаваності до одностороннього правочину, то удаваний та прихований мають бути односторонніми правочинами.
За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача. Заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином (постанова ОП ВС від 14.02.2022 по справі № 346/2238/15-ц).
Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною першої статті 628 ЦК України визначено, що зміст договору становить умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Згідно ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони ( довірителя) певні юридичні дії.
Як вбачається зі змісту довіреності від 14.05.2009 року ОСОБА_3 , для виконання договору доручення, укладеного попередньо в усній формі та на виконання ст. 1007 ЦК України, уповноважив ОСОБА_2 розпоряджатися та користуватися від його імені автотранспортним засобом марки ВАЗ -2108, 1986 р.в.. Довіреність видана строком на 5 років /а. с. 15/
Інших довіреностей позивачем не надано. Клопотання про їх витребування не заявлено. З їх змістом суд не ознайомлено. 
На підтвердження того факту, що даний договір є саме договором купівлі-продажу, оскільки ОСОБА_2 сплатив ОСОБА_3 кошти за даний автомобіль у сумі 2 000 доларів США, позивач посилається на копію розписки від 14.05.209 року за підписом ОСОБА_3 / а.с. 9/
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність у змісті розписки чіткого визначення характеру сплачених коштів. 
У свою чергу, позивачем не було залучено до участі у справі ОСОБА_3 , а також не заявлялося клопотання про допит його у якості свідка на підтвердження обставин написання даної розписки.
У судовому засіданні відповідач пояснив, що дані кошти були сплачені саме за те, що він буде користуватися даним автомобілем. Договір доручення укладався декілька разів. Договір купівлі-продажу спірного автомобіля був укладений лише 16.05.2019 року, і за купівля автомобіля ОСОБА_2 було сплачено іншу суму коштів. 
Основною і визначальною ознакою договору купівлі-продажу є перехід майна у власність покупця.
Як вбачається із змісту довіреності повноважень оформити на себе право власності на підставі даної довіреності ОСОБА_2 не мав. 
Таким чином, позивачем не доведено , що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір, який не породжував юридичних наслідків характерних для договору доручення. 
Крім того, згідно із частиною першою статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Закону України «Про дорожній рух» та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7.09.1998 № 1388, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Порядок).
Відповідно до статті 34 Закону України «Про дорожній рух» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів. Аналогічне положення закріплене у пункті 7 Порядку.
Пунктом 8 Порядку встановлено, що державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб - нотаріально посвідчена довіреність), а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.
Вказаний пункт визначає перелік документів, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів і є підставою для їх реєстрації за новим власником. Такими документами є, зокрема, оформлені в установленому порядку договори, укладені на товарних біржах на зареєстрованих в уповноваженому органі МВС бланках; укладені та оформлені безпосередньо в сервісних центрах МВС та центрах надання адміністративних послуг у присутності адміністраторів таких органів договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб; митна декларація на бланку єдиного адміністративного документа на паперовому носії або електронна митна декларація, або видане органом доходів і зборів посвідчення про реєстрацію в уповноважених органах МВС транспортних засобів чи їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери.
Враховуючи викладене, законодавцем визначений спеціальний порядок відчуження та набуття права власності на транспортні засоби, який невід`ємно пов`язаний з обов`язковою реєстрацією власником придбаного транспортного засобу у відповідних органах. Продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).
Тобто законом встановлено умови щодо форми укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу, внаслідок якого відбувається правомірний перехід права власності на таке майно.
Позивачем не доведено того факту, що при укладенні довіреності ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 усі документи, які є підставою для реєстрації спірного автомобіля за ним, як новим власником. 
Таким чином, договір купівлі-продажу автомобіля підлягає визнанню дійсним в судовому порядку лише у разі його укладення у письмовій формі без дотримання вимог щодо нотаріального посвідчення такого договору (вказані висновки узгоджуються з правовою позицією ВС, викладеною у постанові від 2.11.2022 по справі № 589/1343/20).
Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд першої інстанції правомірно зробив висновок про недоведеність позовних вимог, адже позивачем не надано доказів на підтвердження укладення між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 14.05.2009 письмового договору купівлі-продажу автомобіля марки ВАЗ 2108, 1986 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , тому відсутні правові підстави для визнання такого договору дійсним, у зв`язку з чим така позовна вимога задоволенню не підлягає.
Аргументи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин положення статті 220 ЦК України, адже при купівлі-продажу такого типу автомобіля, закон не вимагає обов`язкового нотаріального посвідчення такого договору, як і письмової згоди іншого з подружжя, апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки судом першої інстанції зроблено висновок про те, що договір купівлі-продажу автомобіля підлягає визнанню дійсним в судовому порядку лише у разі його укладення у письмовій формі без дотримання вимог щодо нотаріального посвідчення такого договору.
Доводи касаційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано висновки Верховного Суду, викладені у постанові Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 444/848/16-ц, колегія суддів відхиляє, оскільки висновки у цій справі і у справі, яка переглядається, та встановлені судом фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними. У даній справі суд виходив з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Щодо вимог про визнання автомобіля спільним майном подружжя, набутим за час шлюбу, зобов`язання відповідача сплатити грошову компенсацію в розмірі 1/2 частини вартості автомобіля в сумі 27450,00 грн, апеляційний суд зазначає наступне.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України,).
Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України).
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (постанова ВС від 24.05.2017 по справі № 6-843цс17, ВП ВС від 21.11.2018 по справі № 372/504/17).
Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України (стаття 68 СК України).
Судом першої інстанції правомірно встановлено, що право власності на транспортний засіб за ОСОБА_2 було зареєстроване 16.05.2019, тобто майже через 5 років після розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Доказів, що вказаний транспортний засіб набутий подружжям за час шлюбу, суду не надано, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу дійсним є недоведеними та задоволенню не підлягають, а відтак транспортний засіб ВАЗ 2108, 1986 року випуску, номер шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 не може вважатися спільним майном подружжя.
Обґрунтовано суд першої інстанції зробив висновок про те, що вимога про зобов`язання ОСОБА_2 сплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі 1/2 частини вартості автомобіля марки в сумі 27450,00 грн, є похідною від заявлених позовних вимог про визнання майна спільним майном подружжя, які задоволенню не підлягають, тому така вимога також не підлягає задоволенню. 
Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не надав оцінки розписці від 24.05.2009, в якій зазначено, що продавець ОСОБА_3 отримав кошти за автомобіль саме від ОСОБА_2 , що свідчить про спільну участь подружжя в купівлі майна, колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на предмет позовних вимог (визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання транспортного засобу спільним майном подружжя та стягнення грошової компенсації транспортного засобу).
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильні висновки суду першої інстанції, з якими погоджується суд апеляційної інстанції.
Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Щодо розподілу судових витрат.
Згідно з частиною першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції залишено без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, відтак судові витрати понесені позивачем при поданні апеляційної скарги слід залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.
Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, - 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 26.11.2024 у даній справі залишити без змін.
Поновити дію рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 26.11.2024. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя                                   Л. О. Голота

Судді:                               В. В. Оніщук

В. П. Рибчинський