КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
  
Апеляційне провадження                                            
№22-ц/824/3681/2025                                                                                            
             
                                                      П О С Т А Н О В А
 
                                             І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
 
20 травня 2025року                                                                     місто Київ
                                                                                             справа № 369/14735/24                               
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Борисової О.В.
                  суддів: Ратнікової В.М., Ящук Т.І.
                  за участю секретаря судового засідання -Балкової А.С.
 
розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 лютого 2025 року про часткове задоволення заяви про забезпечення позову, постановлену під головуванням судді Скрипник О.Г., у справі за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , треті особи: ОСОБА_6 , Феодосіївська сільська рада Обухівського району Київської області про встановлення земельного сервітуту,-
 
В С Т А Н О В И В:
 
У вересні 2024 року позивачі звернулися до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до  ОСОБА_7 ,   ОСОБА_8 , в якому просили:
встановити постійний, безоплатний земельний сервітут щодо частини земельної ділянки з кадастровим номером 3222487001:01:004:5189, загальною площею 0,0374 га, що розташована за адресою:  АДРЕСА_1 , яка належить до приватної власності ОСОБА_7  на право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху, прокладання та експлуатації трубопроводів, інших лінійних комунікацій від вул. Південна, с. Ходосівка, Обухівського району, Київської області до земельної ділянки з кадастровим номером 3222487001:01:004:5454, загальною площею: 0,06 га згідно варіанту висновку експерта за наслідками проведення судової земельно-технічної експертизи з проходженням меж земельного сервітуту згідно додатку до висновку експерта;
зобов'язати  ОСОБА_5  забезпечити водопостачання та каналізацію житлового будинку загальною площею: 112,0 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , номер об'єкта нерухомого майна 2211965032224.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 лютого 2025 року змінено відповідача ОСОБА_7 на належного  ОСОБА_1 , оскільки 15 жовтня 2024 року між ОСОБА_7 та  ОСОБА_9 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 3222487001:01:004:5189, загальною площею 0,0374 га, що розташована за адресою:  АДРЕСА_1 .
18 лютого 2025 року представником позивачів   ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - ОСОБА_10 було подано заяву про забезпечення позову, в якій останній просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером 3222487001:01:004:5189, загальною площею 0,0374 га, яка розташована за адресою:  АДРЕСА_1 із забороною проводити відносно такої земельної ділянки суб'єктам у сфері державної реєстрації речових прав будь-які реєстраційні дії у відомостях Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Обгрунтовуючи вказану заяву представник позивачів посилався на те, що   ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є власниками земельної ділянки з кадастровим номером 3222487001:01:004:5454,загальною площею 0,06 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та житлового будинку загальною площею 112,0 кв.м, який на ній розташований. Вказане домоволодіння було придбане позивачами у ОСОБА_5 , який виступав ініціатором його створення та будівництва.
Вказував, що відповідне домоволодіння розташовується на території умовного закритого котеджного містечка, яке складається із чотирьох самостійних домоволодінь та обслуговуючої земельної ділянки з кадастровим номером 3222487001:01:004:5189, загальною площею 0,0374, що перебувала у власності відповідача ОСОБА_5 , який вподальшому на підставі договору дарування від 20 лютого 2024 року подарував вказану земельну ділянку своїй дружині          ОСОБА_7 та є об`єктом спірного правовідношення у даній справі та яка межує із земельною ділянкою позивачів.
Зазначав, що починаючи з січня 2024 року з підстав особистої неприязні ОСОБА_5 вдався до протиправних дій, які пов`язані з обмеженням сторони позивача ОСОБА_3 та членів її сім`ї у праві вільного доступу до території котеджного містечка, де знаходиться будинок останньої. 
Посилався на те, що стороні позивача стало відомо, що предмет спору у вигляді земельної ділянки з кадастровим номером 3222487001:01:004:5189 відносно якої були заявлені вимоги про встановлення земельного сервітуту та який перебував у власності ОСОБА_7 був відчужений останньою на користь   ОСОБА_1 .
Вважає, що відчуження вказаної земельної ділянки мало фіктивний характер, без реального створення значимих правових наслідків, оскільки         ОСОБА_7 та   ОСОБА_11 є пов`язаними особами, а тому останні можуть вдаватися і в подальшому до дій щодо відчуження спірної земельної ділянки, щоб знівелювати сутність судового процесу направленого на захист прав позивачів щодо встановлення земельного сервітуту.
Вказував, що невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту земельної ділянки з кадастровим номером 3222487001:01:004:5189 в подальшому може призвести до її відчуження на користь іншої особи, що може привести до утруднення виконання рішення суду. 
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 лютого 2025 року заяву представника позивачів   ОСОБА_3 , ОСОБА_4 - ОСОБА_12 про забезпечення позову задоволено частково.
Накладено арешт на земельну ділянку з кадастровим номером 3222487001:01:004:5189, загальною площею 0,0374 га, яка розташована за адресою:  АДРЕСА_1 .
У задоволенні решти вимог заяви відмовлено.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, представник відповідача  ОСОБА_1 - ОСОБА_13 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просила ухвалу суду першої інстанції скасувати, у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що матеріали справи не містять жодного доказу того, що відповідачем  ОСОБА_9 вживаються будь-які заходи щодо відчуження земельної ділянки з кадастровим номером 3222487001:01:004:5189, а саме лише посилання в заяві на наявність у відповідача зазначеного наміру, без долучення відповідних доказів та обґрунтувань, не є достатньою підставою для накладення арешту. 
Вказувала, що на переконання ОСОБА_1 , накладення арешту на земельну ділянку є надмірним втручанням у його право власності, оскільки він в результаті застосування зазначених заходів забезпечення позову буде позбавлений можливості розпоряджатись належним їм майном без відповідного правового обґрунтування.
Зазначала, що на помилкову думку позивачів, ефективне використання їх земельної ділянки неможливе без обтяження сервітутом частини земельної ділянки, яка належить відповідачу  ОСОБА_14 
18 квітня 2025 року від представника позивачів до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останні просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на її безпідставність та необгрунтованість.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача   ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримала, просила їх задовольнити.
Позивач ОСОБА_3 , представник позивачів та третя особа ОСОБА_6 в судовому засіданні суду апеляційної інстанції заперечували проти задоволення вимог апеляційної скарги.
Відповідач ОСОБА_5 та третя особа Феодосіївська сільська рада Обухівського району Київської області в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. 
Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у їх відсутність на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову та накладаючи арешт на земельну ділянку з кадастровим номером 3222487001:01:004:5189, загальною площею 0,0374 га, яка розташована за адресою:  АДРЕСА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що між позивачем та відповідачами виник спір щодо встановлення сервітуту на земельній ділянці, яка на праві власності належала відповідачу  ОСОБА_7 .Вказана земельна ділянка за договором купівлі-продажу була відчужена          ОСОБА_7 -   ОСОБА_14 , а тому в подальшому може бути відчуження на користь іншої особи, що може привести до утруднення виконання рішеннясуду.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного. 
Правова природа та загальні принципи щодо забезпечення позову закріплені в Главі 10 ЦПК.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
У частині 1 ст.150 ЦПК України закріплено  види забезпечення позову.
Верховний Суд у постановах від 31 липня 2024 року в справі №623/2015/21, від 29 липня 2024 року в справі №761/80/23, від 15 липня 2024 року в справі №361/5905/23 виснував, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
 При цьому при вирішенні питання про забезпечення  позову суд  має здійснити оцінку  обґрунтованості доводів  заявника  щодо необхідності  вжиття  відповідних  заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності  доводів заявника  щодо забезпечення позову; збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між конкретним  заходом забезпечення позову  і предметом  позовної вимогти, зокрема, чи спроможний  такий захід  забезпечити  фактичне виконання  судового рішення в разі задоволення  позову; ймовірність  утруднення  виконання  або невиконання  рішення  в разі невжиття  таких заходів.  
Відповідно до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язуєпри розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.
Згідно з п.п.1, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити  порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема,  в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання  чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
У постанові від 24 квітня 2024 року в справі №754/5683/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що з 15 грудня 2017 року законодавець серед передумов забезпечення позову визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Тлумачення наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що можливість забезпечення судом позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню.
Цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову в справі, рішення в якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення в справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно, не завжди може бути необхідним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача.
Тому Велика Палата Верховного Суду констатувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення в конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами; 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.
У справі  №910/8298/21 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду з посиланням на правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 серпня 2018 року у справі №910/1040/18, зазначив, що у випадку звернення особи до суду з позовними вимогами немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, то в такому випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Водночас у таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачі звернулися до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до   ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про встановлення земельного сервітуту.
В позовній заяві позивачі вказували на те, що з 2024 року вони вчиняли спроби встановлення земельного сервітуту на договірній основі з відповідачами  ОСОБА_7  та   ОСОБА_8 02 липня 2024 року відбулося засідання узгоджувальної комісії для вирішення спірних питань з приводу суміжного землекористування при Виконавчому комітеті Феодосіївської сільської ради Обухівського району Київської областіна якому розглядалася заява позивача   ОСОБА_3 щодо вирішення земельного спору. На засіданні ОСОБА_6 , як представник позивачів висловила пропозицію  ОСОБА_7 щодо укладення договору земельного сервітуту, на що остання заперечила.
Позивачі зазначали, що 23 липня 2024 року вони засобами поштового зв`язку відправили на адресу   ОСОБА_7 лист із пропозицією про укладення договору земельного сервітуту на право проходу та проїзду щодо земельної ділянки з кадастровим номером 3222487001:01:004:5189. 31 липня 2024 року аналогічну пропозицію позивачі направили відповідачу ОСОБА_15 . Не отримавши від   ОСОБА_7 та   ОСОБА_8 будь-якої зворотної відповіді, позивачі звернулися до суду з даним позовом.
Під час розгляду справи, відповідач  ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15 жовтня 2024 року продала            ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером 3222487001:01:004:5189, загальною площею 0,0374 га, що розташована за адресою:  АДРЕСА_1 щодо встановлення земельного сервітуту на яку виник спір у даній справі.
 Порушуючи питання про забезпечення позову, представник позивачів посилався на те, що невжиття заходів забезпечення позову у вигляді арешту земельної ділянки з кадастровим номером 3222487001:01:004:5189 в подальшому може призвести знову до її відчуження на користь іншої особи, що може привести до утруднення виконання рішення суду. 
Статтею 404 ЦК України передбачено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. 
Однією з основних ознак сервітуту, який підлягає встановленню за рішенням суду, є неможливість задоволення інтересів у будь-який інший спосіб у ситуації, коли власник і потенційний сервітуарій не можуть досягнути згоди щодо встановлення сервітуту або способу його здійснення, плати тощо. Умовою встановлення сервітуту у такий спосіб є те, що позивач має довести у суді, що нормальне функціонування його господарства чи задоволення його інтересів при використанні свого майна неможливе без встановлення сервітуту.
При цьому, передумовою звернення до суду за встановленням сервітуту повинен бути доказ вчинення дій зацікавленою особою щодо встановлення сервітуту та недосягнення про це згоди із власником ділянки, щодо якої планується встановити сервітут. Якщо особа до звернення до суду не вчиняла дій щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін (зокрема, не звернулася до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту), то у суду немає підстав для задоволення відповідних вимог у зв'язку з відсутністю у позивача права вимагати встановлення сервітуту за рішенням суду.
Як зазначив представник позивачів у судовому засіданні апеляційного суду, після виникнення конфлікту між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у лютому 2024 року, останній 20 лютого 2024 року подарував спірну земельну ділянку своїй дружині ОСОБА_7 . Після звернення позивачів до суду з даним позовом,          ОСОБА_3 та ОСОБА_4 дізналися, що 15 жовтня 2024 року ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу продала земельну ділянку з кадастровим номером 3222487001:01:004:5189 ОСОБА_1 , який є її братом. Посилався на те, що на підтвердження ризику подальшого відчуження спірної земельної ділянки до заяви про забезпечення позову було долучено інформацію та докази, що одночасно із набуттям у власність ділянки-5189 ОСОБА_1 видав довіреність на ім`я представника ОСОБА_16 , відповідно до якої уповноважив останню на розпорядження придбаною земельною ділянкою з кадастровим номером 3222487001:01:004:5189.
Викладені обставини, враховуючи положення ст.151 ЦПК України є достатніми для обґрунтованого припущення позивачів, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у справі щодо задоволення позову   ОСОБА_3 ,  ОСОБА_4 про встановлення земельного сервітуту.
Колегія суддів зауважує, що можливе наступне відчуження спірної земельної ділянкиоб'єктивно перешкоджатиме ефективному захисту порушених прав позивачів з огляду на те, що останні повинні будуть знову вчиняти дії щодо досягнення згоди про встанволення земельного сервітуту із новим власником ділянки, щодо якої планується встановити сервітут. Відповідно є ймовірність, що позивачі не зможуть захистити свої права в межах одного судового провадження за їх позовом без нових звернень до суду.
При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.
Європейський суд з прав людини у рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.
Право на мирне володіння майном, яке передбачене ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод дозволяє втручатися у здійснення особою права власності і обмежувати його згідно закону, в тому числі для захисту прав і свобод інших осіб, якщо таке втручання було пропорційним. 
В даному випадку втручання у право власності ОСОБА_1 у вигляді арешту на земельну ділянку здійснене згідно із законом і є пропорційним переслідуваній меті, оскільки здійснене для захисту прав і свобод інших осіб, зокрема позивачів. При цьому, відповідач ОСОБА_1 не позбавляється права володіння та користування спірним майном.
Слід зазначити, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що заява позивачів про вжиття заходів забезпечення позову є необґрунтованою та не надано доказів на її обгрунтування, колегія суддів вважає неспроможними, оскільки вони спростовуються обставинами справи, з яких вбачається, що між сторонами наявний спір.
За таких обставин, висновок суду першої інстанції про необхідність забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянкує законним та обґрунтованим.
Оскільки, ухвала суду постановлена з дотриманням норм процесуального права, підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.
 
Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 лютого 2025 року - залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 22 травня 2025 року.
 
Головуючий:
 
Судді: