ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.04.2025 року          м.Дніпро         Справа №  908/1339/23(908/2763/23)
Центральний  апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого  судді:  Мороза В.Ф. - доповідач,
суддів: Іванова О.Г., Чередка А.Є.
секретар судового засідання Жолудєв А.В.

розглянувши апеляційну скаргу Приватного підприємства Виробничо-комерційна фірма “АКВА ВИТА” на рішення Господарського суду Запорізької області від 22.02.2024 (суддя Юлдашев О.О.)

у справі № 908/1339/23(908/2763/23)
за позовом - Приватного підприємства Виробничо-комерційна фірма “АКВА ВИТА”
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “Центр консультаційно-аудиторської підтримки сертифікації і стандартизації”
про визнання недійсним договору про надання послуг №08/21/М від 01.04.2021 року
в межах справи № 908/1339/23 
про банкрутство -   Приватного підприємства Виробничо-комерційна фірма “АКВА ВИТА”

ВСТАНОВИВ:
До Господарського суду Запорізької області 31.08.2023 надійшла позовна заява Приватного підприємства Виробничо-комерційна фірма “АКВА ВИТА” до Товариства з обмеженою відповідальністю “Центр консультаційно-аудиторської підтримки сертифікації і стандартизації” про визнання недійсним договору про надання послуг №08/21/М від 01.04.2021 року, для розгляду в межах справи № 908/1339/23 про банкрутство позивача. 
Рішенням Господарського суду Запорізької області від 22.02.2024 у справі  №908/1339/23 (908/2763/23) у задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись з вказаним  рішенням, Приватним  підприємством Виробничо-комерційна фірма “АКВА ВИТА” подано апеляційну скаргу, згідно якої  просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 22.02.2024  у справі  №908/1339/23 (908/2763/23)  та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказує на те, що оскаржуване рішення прийнято при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених в рішенні, обставинам справи, неправильному застосуванні норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що:
- стосовно недосягнення сторонами усіх істотних умов Договору. У Договорі сторонами не була визначена ціна конкретної послуги або спосіб її визначення у актах приймання-передачі наданих послуг. Зі змісту актів приймання - передачі наданих послуг до Договору вбачається, що вказані документи містять перелік послуг. Проте узгодження сторонами ціни кожної послуги, а також дата, місце та результат їх надання у актах відсутні. Таким чином, сторонами при укладенні оскаржуваного Договору не було досягнуто згоди стосовно такої істотної умови договору, як ціна послуг та/або порядку її визначення, наявність якої прямо передбачена законодавством;
- стосовно фактичного невиконання Відповідачем зобов`язань за Договором. За наслідками проведеного службового розслідування було встановлено, що у період з 01.04.2021 по 30.11.2022 Товариством з обмеженою відповідальністю «Центр консультаційно – аудиторської підтримки сертифікації і стандартизації» не було проведено: - жодного аналізу товарообігу продукції ПП ВКФ «Аква Вита» та моніторингу споживчого попиту на продукцію у період дії зазначеного договору; - жодного збору статистичної та аналітичної інформації за показниками попиту продукції у період дії зазначеного договору; - не було надано жодних послуг з розміщення продукції, розповсюдження інформаційних листівок та іншої інформації про ПП ВКФ «Аква Вита» та його продукцію, проведення тренінгів з персоналом аптек, лікарями з питань, пов`язаних з предметом зазначеного договору у період його дії; - жодних маркетингових досліджень, а також звітів про їх проведення, із детальним викладенням результатів відповідних досліджень і наданих рекомендацій у період дії зазначеного договору; - договір № 08/21/М від 01.04.2021 про надання послуг та акти приймання – передачі наданих послуг, а також будь – яких інші документи, які складаються за умовами цього договору, на адресу ПП ВКФ «Аква Вита» ніколи не надходили, звірка розрахунків за вказаним договором не проводилась;
- отримання послуг за вказаним договором не відображено в бухгалтерському обліку підприємства на рахунку № 93, 631, 311 у період з 01.04.2021 по 30.11.2022;
- хоча Договір та первинні документи датовані 2021 роком, проте вказані документи фактично були виготовлені в кінці 2022 році, за місяць до звільнення ОСОБА_1 з посади генерального директора ПП ВКФ «Аква Вита». З метою підтвердження вищезазначених обставин Позивачем разом із позовною заявою було заявлено клопотання про проведення судової технічної експертизи. Ухвалою Господарського суду Запорізької області від 18.01.2024 у справі № 908/1336/23(908/3638/23) було відмовлено у задоволенні цього клопотання. Відтак, з метою підтвердження обставин щодо укладення договору про надання послуг № 08/21/М від 01.04.2021 року, необхідно провести судово – технічну експертизу у даній справі;
- варто врахувати висновки щодо оскаржуваного договору та первинних документів, які викладено в постанові Центрального апеляційного господарського суду від 05.10.2023 у справі № 908/1339/23 і звернути увагу на висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 31.01.2024 у справі № 908/1339/23.
Окрім того, просить призначити у справі судову технічну експертизу.
Процесуальний хід розгляду справи відображений у відповідних ухвалах Центрального апеляційного господарського суду. 
Хронологія надходження інших процесуальних документів до суду.
Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався.
За приписами ч. 3 ст. 263 ГПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судовому засіданні 09.04.2025 брав участь представник позивача (апелянта). Відповідач, будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, уповноваженого представника не направив, про причини неявки суд не проінформував.
Колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
У рішеннях від 28.10.1998 у справі «Осман проти Сполученого королівства» та від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі.
У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах "Ryabykh v.Russia" від 24.07.2003, "Svitlana Naumenko v. Ukraine" від 09.11.2014 зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України", рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі "Фрідлендер проти Франції").
«Розумність» строку визначається окремо для кожної справи. Для цього враховують її складність та обсяг, поведінку учасників судового процесу, час, необхідний для проведення відповідної експертизи (наприклад, рішення Суду у справі «G.B. проти Франції»), тощо. Отже, поняття «розумний строк» є оціночним, суб`єктивним фактором, що унеможливлює визначення конкретних строків судового розгляду справи, тому потребує нормативного встановлення.
Точкою відліку часу розгляду справи протягом розумного строку умовно можна вважати момент подання позовної заяви до суду.
Роль національних суддів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (&51 рішення Європейського суду з прав людини від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").
Отже, при здійсненні правосуддя судом мають враховуватися не тільки процесуальні строки, визначені ГПК України, а й рішення ЄСПЛ, як джерела права, зокрема, в частині необхідності забезпечення судового розгляду впродовж розумного строку.
Відповідно до ч. 1 ст. 12-1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України.
Згідно ч. 2 ст. 12-1 Закону України "Про правовий режим воєнного стану" повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.
Відтак, органи судової влади здійснюють правосуддя навіть в умовах воєнного стану.
Відповідно до ч. 3 ст. 2 ГПК України основними засадами (принципами) господарського судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обов`язковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у визначених законом випадках; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Згідно ч. 1 ст. 43 ГПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Суд звертає увагу на висновки Європейського суду з прав людини, викладені у рішенні від 07.07.1989 у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії", відповідно до якого заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті власних інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04.10.2001 у справі "Тойшлер проти Германії" (Тeuschler v. Germany).
Тобто сторона повинна демонструвати зацікавленість у найшвидшому вирішенні її питання судом, брати участь на всіх етапах розгляду, що безпосередньо стосуються її, для чого має утримуватись від дій, що можуть безпідставно затягувати судовий процес, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28.10.2021 у справі № 11-250сап21 акцентувала увагу на тому, що ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію, згідно з якою відкладення розгляду справи має бути з об`єктивних причин і не суперечити дотриманню розгляду справи у розумні строки. Так, у рішенні у справі «Цихановський проти України»  (Tsykhanovsky v. Ukraine) ЄСПЛ зазначив, що саме національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Суд нагадує, що він зазвичай визнає порушення пункту 1 статті 6 Конвенції у справах, які порушують питання, подібні до тих, що порушуються у цій справі. Аналогічну позицію висловлено у рішеннях ЄСПЛ «Смірнова проти України» (Smirnov v. Ukraine, Application N 36655/02), «Карнаушенко проти України» (Karnaushenko v. Ukraine, Application N 23853/02).
Як відзначив Верховний Суд у постановах від 12.03.2019 у справі № 910/12842/17, від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18, від 07.07.2022 у справі № 918/539/16 відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Таким чином, згідно усталеної судової практики та позиції ЄСПЛ відкладення розгляду справи можливе з об`єктивних причин, як-то неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні чи недостатність матеріалів для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення. 
Пунктом 2 ч. 3 ст. 202 ГПК України визначено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки. 
Частиною 12 ст. 270 ГПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, враховуючи положення ст. 7, 13, 14, 42-46 ГПК України, зокрема, щодо того, що учасники справи мають рівні права, якими вони повинні користуватися добросовісно, та несуть ризик настання тих чи інших наслідків, зумовлених невчиненням ними процесуальних дій, зважаючи на те, що суд не визнавав обов`язковою явку учасників справи, а в матеріалах справи містяться докази їх повідомлення про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, приймаючи до уваги необхідність дотримання розумних строків провадження та обставини сприяння судом у наданні учасникам судового процесу достатнього часу для належної підготовки своєї позиції та викладення її в поданих процесуальних документах, а також в забезпеченні участі в судових засіданнях, в тому числі в режимі відеоконференції, і цими правами вони розпоряджаються на власний розсуд, констатуючи достатність матеріалів для апеляційного перегляду справи, колегія суддів вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами та без участі представника відповідача.
Представник апелянта просив суд апеляційну скаргу задовольнити, оскаржуване судове рішення скасувати та прийняти в цій частині нове – про задоволення позову. 
Апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши повноту та об`єктивність встановлених обставин та висновки місцевого господарського суду, перевіривши правильність застосування норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити з наступних підстав.
Щодо клопотання про призначення судової експертизи. 
Так, заявник просить призначити у справі судову технічну експертизу та поставити на розгляд експерта наступні питання: 
- чи нанесено текст договору № 08/21/М від 01.04.2021 про надання послуг, акту№ 1 приймання-передачі наданих послуг від 03.05.2021 року, акту № 2 приймання-передачі наданих послуг від 01.06.2021 року, акту № 3 приймання-передачі наданих послуг від 01.07.2021 року, акту № 4 приймання-передачі наданих послуг від 02.08.2021 року, акту № 5 приймання-передачі наданих послуг від 01.09.2021 року, акту № 6 приймання-передачі наданих послуг від 01.10.2021 року, акту № 7 приймання-передачі наданих послуг від 01.11.2021 року, акту № 8 приймання-передачі наданих послуг від 01.12.2021 року, акту № 9 приймання-передачі наданих послуг від 05.01.2022 року, акту № 10 приймання-передачі наданих послуг від 01.02.2022 року, акту № 12 приймання-передачі наданих послуг від 04.04.2022 року, акту № 13 приймання-передачі наданих послуг від 02.05.2022 року, акту № 14 приймання-передачі наданих послуг від 01.06.2022 року, акту № 15 приймання-передачі наданих послуг від 01.07.2022 року, акту № 16 приймання-передачі наданих послуг від 01.08.2022 року, акту № 17 приймання-передачі наданих послуг від 01.09.2022 року, акту № 18 приймання-передачі наданих послуг від 03.10.2022 року, акту № 19 приймання-передачі наданих послуг від 01.11.2022 року, акту № 20 приймання-передачі наданих послуг від 01.12.2022 року, акту звірки взаємних розрахунків за договором № 08/21/М від 01.04.2021 про надання послуг у той час, яким датовано ці документи? Якщо ні, то зазначити в який період було нанесено тексти актів в документах? 
- чи нанесено відбитки печаток ПП ВКФ «Аква Вита» та ТОВ «Центр консультаційно – аудиторської підтримки сертифікації і стандартизації» в договорі № 08/21/М від 01.04.2021 про надання послуг, акті № 1 приймання-передачі наданих послуг від 03.05.2021 року, акті № 2 приймання-передачі наданих послуг від 01.06.2021 року, акті № 3 приймання-передачі наданих послуг від 01.07.2021 року, акті № 4 приймання-передачі наданих послуг від 02.08.2021 року, акті № 5 приймання-передачі наданих послуг від 01.09.2021 року, акті № 6 приймання-передачі наданих послуг від 01.10.2021 року, акті № 7 приймання-передачі наданих послуг від 01.11.2021 року, акті № 8 приймання-передачі наданих послуг від 01.12.2021 року, акті № 9 приймання-передачі наданих послуг від 05.01.2022 року, акті № 10 приймання-передачі наданих послуг від 01.02.2022 року, акті № 12 приймання-передачі наданих послуг від 04.04.2022 року, акті № 13 приймання-передачі наданих послуг від 02.05.2022 року, акті № 14 приймання-передачі наданих послуг від 01.06.2022 року, акті № 15 приймання-передачі наданих послуг від 01.07.2022 року, акті № 16 приймання-передачі наданих послуг від 01.08.2022 року, акті № 17 приймання-передачі наданих послуг від 01.09.2022 року, акті № 18 приймання-передачі наданих послуг від 03.10.2022 року, акті № 19 приймання-передачі наданих послуг від 01.11.2022 року, акті № 20 приймання-передачі наданих послуг від 01.12.2022 року, акті звірки взаємних розрахунків за договором № 08/21/М від 01.04.2021 про надання послуг у той час, яким датовано документи? Якщо ні, то зазначити в який період було нанесено відбитки печаток в документах? 
- чи нанесено підписи директорів ПП ВКФ «Аква Вита» та ТОВ «Центр консультаційно – аудиторської підтримки сертифікації і стандартизації» в договорі № 08/21/М від 01.04.2021 про надання послуг, акті № 1 приймання-передачі наданих послуг від 03.05.2021 року, акті № 2 приймання-передачі наданих послуг від 01.06.2021 року, акті № 3 приймання-передачі наданих послуг від 01.07.2021 року, акті № 4 приймання-передачі наданих послуг від 02.08.2021 року, акті № 5 приймання-передачі наданих послуг від 01.09.2021 року, акті № 6 приймання-передачі наданих послуг від 01.10.2021 року, акті № 7 приймання-передачі наданих послуг від 01.11.2021 року, акті № 8 приймання-передачі наданих послуг від 01.12.2021 року, акті № 9 приймання-передачі наданих послуг від 05.01.2022 року, акті № 10 приймання-передачі наданих послуг від 01.02.2022 року, акті № 12 приймання-передачі наданих послуг від 04.04.2022 року, акті № 13 приймання-передачі наданих послуг від 02.05.2022 року, акті № 14 приймання-передачі наданих послуг від 01.06.2022 року, акті № 15 приймання-передачі наданих послуг від 01.07.2022 року, акті № 16 приймання-передачі наданих послуг від 01.08.2022 року, акті № 17 приймання-передачі наданих послуг від 01.09.2022 року, акті № 18 приймання-передачі наданих послуг від 03.10.2022 року, акті № 19 приймання-передачі наданих послуг від 01.11.2022 року, акті № 20 приймання-передачі наданих послуг від 01.12.2022 року, акті звірки взаємних розрахунків за договором № 08/21/М від 01.04.2021 про надання послуг у той час, яким датовано документи? Якщо ні, то зазначити в який період було нанесено підписи директорів?
Згідно ст. 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.
Спеціальні знання - це професійні знання, отримані в результаті навчання, а також навички, отримані обізнаною особою в процесі практичної діяльності в різноманітних галузях науки, техніки та інших суспільно корисних галузях людської діяльності, які використовуються разом з науково-технічними засобами під час проведення експертизи. Змістом спеціальних знань є теоретично обґрунтовані і перевірені практикою положення і правила, які можуть відноситися до будь-якої галузі науки, техніки, мистецтва тощо.
Відповідно до ч. 1 ст. 99 ГПК України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов:
1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо;
2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.
Наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 08.10.1998 затверджено Інструкцію про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень (далі - Інструкція) та Науково-методичні рекомендації з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень (далі - Рекомендації).
Пунктом 1.2. розділу 1 Інструкції визначено, що основними видами (підвидами) експертизи є, зокрема, криміналістична, до якої віднесено технічну експертизу документів.
Згідно пункту 3.1. розділу І Рекомендацій, технічна експертиза документів включає в себе, в тому числі, експертизу матеріалів документів. 
Основними завданнями експертизи матеріалів документів, серед іншого, є визначення часу виконання штрихів рукописних записів у документах (пп. 3.4.2 Рекомендацій).
Відповідно до підпункту 3.5. Рекомендацій до орієнтовного переліку вирішуваних питань експертизи матеріалів документів зокрема віднесено:
- Чи виготовлений рукописний текст у той час, яким датований документ?
- У який період часу був виконаний рукописний текст у наданому документі? 
- В один чи різні періоди часу виконано рукописні тексти в наданих документах?
- Чи в один період часу були виконані рукописні текст та підпис у наданому документі?

Як передбачено абз. 2 п. 2 Постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» від 23.03.2012 № 4 (далі - Постанова № 4) судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.
Відповідно до ч. 2 ст. 98 ГПК України предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.
Тобто, судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.
Неприпустимо ставити перед судовими експертами питання, вирішення яких не спрямовано на встановлення даних, що входять до предмету доказування у справі, а також правові питання, вирішення яких згідно з чинним законодавством віднесено до компетенції суду (правовий висновок Верховного Суду у постанові від 22.09.2022 у справі №910/2559/21).
Варто зазначити, що підставою для призначення експертизи є неможливість вирішення судом спору без залучення спеціальних знань, а для встановлення фактичних даних у даній справі відсутня дійсна потреба у спеціальних знаннях, адже обставини, які стосуються предмету спору та входять до кола обставин, пов`язаних з предметом доказування, можуть бути встановлені за допомогою інших засобів доказування.
Згідно ч. 3 ст. 13 та ч. 1 ст. 73 ГПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Так, сторонами до матеріалів справи долучено докази на підтвердження підстав позову, які в силу вимог ст. 86 ГПК України мають бути оцінені судом, а результат такої оцінки має бути викладений у мотивувальній частині рішення суду (ст. 238 ГПК України).
В свою чергу, судом приймається до уваги, що фактично питання, які пропонуються скаржником, стосуються давності створення документу/виконання підписів/нанесення печаток, водночас, підставами свого позову останній визначив, як неукладеність правочину, його фіктивність (укладення без наміру настання реальних наслідків) та фраудаторність (з метою створення фіктивної кредиторської заборгованості, боржник взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, внаслідок чого він став неплатоспроможним).
Тобто, виходячи з порушених у клопотанні питань не вбачається дійсної необхідності в їх дослідженні експертом зважаючи на предмет та підстави позовних вимог.
Апеляційний суд наголошує, що питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.
Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 13.08.2021 у справі №917/1196/19.
Як передбачено ч. 2 ст. 2 ГПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, (яким відповідно до ч. 1 ст. 2 ГПК України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів), яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Аналогічна правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 21.01.2019 у справі № 925/2028/15 та від 14.01.2020 у справі № 925/1082/18.
Апелянтом не надано суду доказів неможливості самостійно замовити експертне дослідження з об`єктивних причин (як-то відсутність необхідних для проведення експертизи матеріалів тощо).
При цьому наявні у справі документи дозволяють встановити обставини у справі, що входять до предмету доказування, без спеціальних технічних знань.
Варто також зазначити, що призначення експертизи є правом, а не обов`язком господарського суду, при цьому питання призначення експертизи вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням предмета, підстав позову та обставин справи.
Такий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 27.04.2021 у справі №927/685/20.
Крім того, правомірність зупинення провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 228 ГПК України залежить від підставності призначення судової експертизи, необхідно виходити з того, що призначення судової експертизи - це процесуальна дія суду, яка у будь-якому випадку збільшує строк розгляду справи, що, відповідно, може мати наслідком порушення прав і охоронюваних законом інтересів учасників справи, а тому у кожному разі має бути обґрунтованим. Отже, призначення судової експертизи з порушенням зазначених вимог має наслідком безпідставне збільшення строку розгляду справи, тобто вихід за межі розумного строку розгляду справи, що суперечитиме статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до частини 1 якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.02.2022 у справі № 911/731/18.
Отже, за сукупністю зазначених обставин, апеляційний суд обґрунтовано відмовляє у задоволенні клопотання позивача (апелянта) про призначення судової експертизи.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 01.04.2021 року між ТОВ «ЦЕНТР КОНСУЛЬТАЦІЙНО-АУДИТОРСЬКОЇ ПІДТРИМКИ СЕРТИФІКАЦІЇ І СТАНДАРТИЗАЦІЇ» та ПП ВКФ «АКВА ВИТА» було укладено Договір надання послуг №08/21/М (далі - Договір).
Відповідно до п. 1.1 Договору, предметом цього Договору є надання Виконавцем за плату рекламних, інформаційних та маркетингових послуг Замовнику, протягом терміну дії цього Договору. Крім того, предметом цього Договору є надання послуг зі стимулювання збуту (просуванні) продукції Замовника в порядку та відповідно до умов цього Договору.
Відповідно до п. 2.1 Договору загальна вартість не регламентується і складається з сум актів приймання-передачі наданих послуг.
Відповідно до п. 5.1 та п. 1.3 Договору факт надання Виконавцем послуг підтверджується підписанням Сторонами  актів приймання-передачі наданих послуг.
За умовами розділу I Договору сторони, зокрема, визначили, що: інформації, рекомендації, результати аналізу тощо, будуть надаватися переважно телефоном, у разі необхідності- електронною поштою(п.1.2).
Приватним підприємством виробничо-комерційна фірма «АКВА ВИТА», в особі генерального  директора Колбіна А.В., підписані акти приймання передачі наданих послуг на загальну суму 2 492 250,00 грн., а саме: акт №1 від  03.05.2021 року, акт №2 від 01.06.2021 року, акт №3 від 01.07.2021 року, акт №4 від 02.08.2021 року, акт №5 від 01.09.2021 року, акт №6 від 01.10.2021 року, акт №7 від 01.11.2021 року, акт №8 від 01.12.2021 року, акт №9 від 05.01.2022 року, акт №10 від 01.02.2022 року, акт №12 від 04.04.2022 року, акт №13 від 02.05.2022 року, акт №14 від 01.06.2022 року, акт №15 від 01.07.2022 року, акт №16 від 01.08.2022 року, акт №17 від 01.09.2022 року, акт №18 від 03.10.2022 року, акт №19 від 01.11.2022 року, акт №20 від 01.12.2022 року.
В актах вказано загальну вартість наданих послуг та зазначено, що Сторони не мають одна до одної претензій відносно наданих послуг за Договором.
Договір, а також акти приймання передачі наданих послуг - підписано керівниками ТОВ   «ЦЕНТР КОНСУЛЬТАЦІЙНО-АУДИТОРСЬКОЇ ПІДТРИМКИ СЕРТИФІКАЦІЇ І СТАНДАРТИЗАЦІЇ» та ПП ВКФ «АКВА ВИТА» особисто, а також на Договорі та актах містяться відбитки печаток обох сторін. 
Докази обмеження повноважень керівників сторін станом на час підписання Договору та актів відсутні.
Докази оплати отриманих за Договором послуг на час розгляду справи відсутні.
Докази звернення Позивача до Відповідача з підстав невиконання умов Договору, зміни умов договору в порядку, встановленому Сторонами у Договорі, відсутні.
Докази змін умов Договору або його розірвання в порядку, визначеному Договором у розділі 12, відсутні. 
Сторонами, в особі уповноважених керівників, підписано Акт звірки взаємних розрахунків за період: 01.04.2021-05.12.2022, за яким заборгованість ПП ВКФ «АКВА ВИТА» з виконання розрахунків за Договором за даними обох сторін, на користь  ТОВ   «ЦЕНТР КОНСУЛЬТАЦІЙНО-АУДИТОРСЬКОЇ ПІДТРИМКИ СЕРТИФІКАЦІЇ І СТАНДАРТИЗАЦІЇ» становить 2 492 250,00 (два мільйони чотириста дев`яносто дві тисячі двісті п`ятдесят гривень, 00 коп.) грн.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про припущення посилання позивача, в особі його нинішнього директора ОСОБА_2 , на те, що Договір та первинні документи виготовлені в 2023 році, адже під час укладання Договору ОСОБА_2 не була присутня. Крім того, факт укладення Договору саме 01.04.2021 підтверджується також заявою свідка ОСОБА_1 , яка подана до суду відповідачем та зміст якої відповідає вимогам  ст. 88 ГПК України. Позивач фактично вважає, що Договір не було укладено, однак обставини, на які він посилається в обґрунтування таких позовних вимог не стосуються ані предмету доказування ані спору.
Суд виснував, що Договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Посилання позивача на те, що Договір було оформлено без наміру настання реальних правових наслідків - не знайшли свого підтвердження. Доводи Позивача, що Договір підписано в порушення настання реальних наслідків суд відхиляє, оскільки за встановленими фактичними обставинами Договір було укладено уповноваженими представниками Сторін, підписи яких скріплено печатками, зважаючи на свободу Договору Сторони погодили предмет Договору, вартість, порядок оплати, порядок фіксування надання послуг, умови та порядок зміни й розірвання Договору, тощо. На підтвердження вчинення дії іншою стороною (Виконавцем), між сторонами укладалися Акти, а отже Позивачем прийнято виконання без зауважень. Отже, загальні умови на підтвердження укладання Договору уповноваженою особою від імені Позивача та Відповідача, визначення умов Договору, підтвердження факту надання послуг за вказаним Договором віднайшли своє підтвердження у поданих сторонами документах.
В підсумку суд зазначив, що посилання Позивача на недійсність оспорюваного Договору містять лише суб`єктивне відношення до наявного боргу, адже жодне з посилань Позивача на певні обставини, не стосується ані часу укладення ані часу за який було надано отримані ним послуги, а саме стосуються незгоди Позивача в особі нового керівника підприємства, з наявною заборгованістю та з умовами договору. Зважаючи на приписи чітко визначених підстав визнання договорів недійсними, що вказані Позивачем в статтях, 203, 215, 234 ЦК України, у розрізі тих обставин на які він посилається, не вбачається ані жодної ознаки визначеної в названих статтях ані визначення таких ознак законом. Враховуючи вказане, позивачем не вірно обрано спосіб захисту, адже у разі незгоди з певними умовами Договору, як то визначення вартості, порядком надання послуг, оплати послуг, тощо, сторонами в Договорі і чинним законодавством визначено інший порядок захисту такого права сторін, а саме зміна умов або розірвання договору, тощо. 
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, оскаржуваному судовому рішенню та доводам апеляційної скарги, апеляційний суд зазначає наступне.        
До Господарського суду Запорізької області 31.08.2023 надійшла позовна заява Приватного підприємства Виробничо-комерційна фірма “АКВА ВИТА” до Товариства з обмеженою відповідальністю “Центр консультаційно-аудиторської підтримки сертифікації і стандартизації” про визнання недійсним договору про надання послуг №08/21/М від 01.04.2021 року, для розгляду в межах справи № 908/1339/23 про банкрутство позивача.
В обґрунтування позовних вимог Приватне підприємство Виробничо-комерційна фірма  «АКВА ВИТА» зазначає, що оспорюваний договір надання послуг №08/21/М від 01.04.2021 року було оформлено без наміру настання реальних наслідків, з метою створення фіктивної кредиторської заборгованості. Вказує, що не отримувало від Відповідача послуги за договором, посилається на довідку ПП КВФ «АКВА ВИТА» 31.07.2023 року, акт службового розслідування. Зазначає, що в облікових регістрах підприємства не відображена операція з надання послуг зі стимулювання збуту (просуванні) продукції Замовника в порядку та відповідно до умов цього Договору; в підтвердження цих доводів наводить також результати внутрішнього службового розслідування проведеного новопризначеним Генеральним директором ПП ВКФ «АКВА ВИТА» Колбіною Г.П. Зауважує, що ним здійснено звернення до ГУ НП в Запорізькій області у вигляді подання заяви про вчинення кримінального правопорушення колишнім керівником Колбіним А.В., неузгодженість, на думку Позивача, сторонами договору інших умов. 
На підставі зазначених вище доводів, позивач просить суд визнати недійсним з моменту укладення договір договору надання послуг №08/21/М від 01.04.2021 року між ПП КВФ «АКВА ВИТА» та ТОВ «ЦЕНТР КОНСУЛЬТАЦІЙНО-АУДИТОРСЬКОЇ ПІДТРИМКИ СЕРТИФІКАЦІЇ І СТАНДАРТИЗАЦІЇ». 
Так, у відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договір – є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. Цивільні права і обов`язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.
За змістом статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Варто зазначити, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 ЦК України).
Як передбачено ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Правочин завжди має бути правомірною дією, не може суперечити закону, інакше він не буде дійсним, законодавцем встановлено презумпцію правомірності правочину, якщо його недійсність прямо не встановлено законом або якщо він не визнаний недійсним у судовому порядку.
Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04.06.2019 у справі №916/3156/17 зазначено, що правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту.
Презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладений в постанові від 14.11.2018 у справі № 2-383/2010). 
Так, визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України, а загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені нормами статті 215 ЦК України.
Тому в кожній справі про визнання правочину недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.
Вимоги заінтересованої особи про визнання правочину недійсним спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.
Недійсність договору як приватно - правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. 
В свою чергу, інститут визнання недійсними правочинів боржника в межах справи про банкрутство є універсальним засобом захисту у відносинах неплатоспроможності та частиною єдиного механізму правового регулювання відносин неплатоспроможності, що спрямована на дотримання балансу інтересів не лише осіб, які беруть участь у справі про банкрутство, а й осіб, залучених у справу про банкрутство, наприклад контрагентів боржника (постанова Верховного Суду від 28.09.2021 у справі № 21/89б/2011(913/45/20).
У даному випадку про недійсність правочину заявлено в межах справи про банкрутство самим боржником, і таке звернення ґрунтується, в тому числі на загальних підставах, передбачених Цивільним кодексом України (статті 3, 13).
Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц.
Пунктом 6 частини 1 статті 3 ЦК України визначено, що основними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
Наведене регламентує, що дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони або відповідного правовідношення. 
Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.
Цей принцип є своєрідною межею здійснення учасниками цивільних правовідносин своїх прав і виконання обов`язків, яка відділяє дозволену поведінку від недозволеної, справедливі, добросовісні і розумні дії від вчинків, які не відповідають цим критеріям.
Даний принцип віднайшов своє відображення у положеннях Цивільного кодексу України, які врегульовують правовідносини сторін, пов`язані з укладенням правочину.
У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Тобто, принцип свободи договору не є безумовним, межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності, а погоджені сторонами умови договору повинні відповідати не лише вимогам цього             Кодексу та інших актів цивільного законодавства, а й засадам справедливості, добросовісності, розумності як складової елемента загального конституційного принципу верховенства права.
Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Формулювання "зловживання правом" необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.
Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що:
- особа (особи) "використовувала/використовували право на зло";
- наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які "потерпають" від зловживання нею правом, або не перебувають);
- враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).
Апеляційний суд наголошує, що спеціальними нормами в окремих сферах передбачено, що правочини про відчуження, обтяження активів або прийняття зобов`язань особою, вчинені особою з метою уникнення виконання іншого майнового зобов`язання цієї особи або з метою унеможливити задоволення вимоги стягувача за рахунок майна, є за певних умов нікчемними або можуть бути визнані недійсними. У юридичній науці такі правочини відомі як фраудаторні правочини (правочини, що вчинені боржником на шкоду інтересам кредиторів).
Фраудаторні угоди – це угоди, що завдали шкоди боржнику (як приклад, угода з метою виведення майна). Мета такого правочину в момент його укладання є прихованою, але проявляється через дії або бездіяльність, що цілеспрямовано вчиняються боржником на ухилення від виконання своїх зобов`язань.
Загальної норми, яка б безпосередньо встановлювала нікчемність або можливість бути визнаними недійсними договорів, які мають такий юридичний дефект, цивільне законодавство не містить.
Водночас, колегія суддів наголошує, що до фраудаторного правочину як зловживання правом, намір заподіяти зло є неодмінним і єдиним визначальним критерієм зловживання правом.
Як зазначено в постанові Судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.06.2021 у справі №904/7905/16 договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Формулювання критеріїв фраудаторності правочину залежить від того, який правочин на шкоду кредитору використовує боржник для уникнення задоволення їх вимог. Застосування конструкції "фраудаторності" при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дають змогу кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору.
Зокрема, але не виключно, такими критеріями можуть бути: 
– момент вчинення оплатного відчуження майна або дарування (вчинення правочину в підозрілий період, упродовж трьох років до порушення провадження у справі про банкрутство, після відкриття провадження судової справи, відмови у забезпеченні позову і до першого судового засіданні у справі;
– контрагент, з яким боржник вчинив оспорювані договори (родичі боржника, пов`язані або афілійовані юридичні особи);
– щодо оплатних цивільно-правових договорів важливе значення має ціна (ринкова, неринкова ціна), і цей критерій має враховуватися.
Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані, із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора.
Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину - правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (див. висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 03.03.2020 у справі № 910/7976/17, від 03.03.2020 у справі № 904/7905/16, від 03.03.2020 у справі № 916/3600/15, від 26.05.2020 у справі № 922/3796/16, від 04.08.2020 у справі № 04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі № 904/4262/17, від 22.04.2021 у справі № 908/794/19 (905/1646/17)).
Апеляційний суд зазначає, що фраудаторним може виявитися будь-який правочин, що вчиняється між учасниками господарських правовідносин, який укладений на шкоду кредиторам. Тож такий правочин може бути визнаний недійсним в порядку позовного провадження у межах справи про банкрутство відповідно до статті 7 КУзПБ на підставі пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України як такий, що вчинений всупереч принципу добросовісності, та частин третьої, шостої статті 13 ЦК України з підстав недопустимості зловживання правом.
У такому разі звернення в межах справи про банкрутство з позовом про визнання недійсними правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредиторів та боржника. 
Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (постанова Верховного Суду від 24.07.2019 у справі №405/1820/17).
Дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом (постанова Верховного Суду від 20.05.2020 у справі № 922/1903/18).
Судом встановлено наступні обставини.
Підставою для подання позовної заяви є те, що що оспорюваний договір надання послуг №08/21/М від 01.04.2021 року було оформлено без наміру настання реальних наслідків, обумовлених ним з метою створення фіктивної кредиторської заборгованості, адже в дійсності ПП КВФ «АКВА ВИТА» не отримувало від Відповідача послуги за договором.
При цьому позивач також зазначає про недосягнення сторонами усіх істотних умов Договору. Зокрема, у Договорі сторонами не була визначена ціна конкретної послуги або спосіб її визначення у актах приймання-передачі наданих послуг. Зі змісту актів приймання - передачі наданих послуг до Договору вбачається, що вказані документи містять перелік послуг. Проте узгодження сторонами ціни кожної послуги, а також дата, місце та результат їх надання у актах відсутні. 
Таким чином, на його думку, сторонами при укладенні оскаржуваного Договору не було досягнуто згоди стосовно такої істотної умови договору, як ціна послуг та/або порядку її визначення, наявність якої прямо передбачена законодавством;
Проте, господарський суд обґрунтовано зауважив, що доводи позивача про неукладеність Договору, є взаємно суперечливими із позовними вимогами про визнання такого Договору недійсним.
Необхідно зазначити, що у постанові від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила: «Якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
Відповідно до ст. 204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує ч.ч. 2, 3 ст. 215 ЦК, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими.
Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду констатувала, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення.
Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. 
Якщо спірний договір є неукладеним, у задоволенні позову слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту, оскільки неможливо визнати неукладений правочин недійсним.
Аналогічної позиції дотримується і Верховний Суд в постанові від 19.09.2020 у справі № 385/344/16-ц.
Відтак, колегія суддів відхиляє доводи апелянта про неукладеність договору (недосягнення сторонами згоди з усіх істотних умов Договору) як на підставу недійсності оспорюваного правочину.
Водночас, колегія суддів не може погодитися з оцінкою такого як правомірного та відсутності порушеного ним права позивача, на чому наголосив суд першої інстанції у своєму рішенні, з огляду на наступне. 
Ухвалою господарського суду Запорізької області від 09.05.2023 у справі № 908/1339/23 відкрито провадження у справі про банкрутство Приватного підприємства виробничо-комерційна фірма “АКВА ВИТА”; визнано грошові вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю “ЦЕНТР КОНСУЛЬТАЦІЙНО-АУДИТОРСЬКОЇ ПІДТРИМКИ СЕРТИФІКАЦІЇ І СТАНДАРТИЗАЦІЇ” до боржника у розмірі 2 492 250,00 грн основного боргу; введено мораторій на задоволення вимог кредиторів; введено процедуру розпорядження майном боржника; розпорядником майна боржника призначено арбітражного керуючого Забродіна Олексія Михайловича; зобов`язано розпорядника майна Забродіна О.М. надавати суду проміжні звіти про проведену роботу щомісячно; встановлено розпоряднику майна грошову винагороду в розмірі трьох мінімальних заробітних плат за кожен місяць виконання повноважень за рахунок коштів, авансованих заявником (ТОВ “ЦЕНТР КОНСУЛЬТАЦІЙНО-АУДИТОРСЬКОЇ ПІДТРИМКИ СЕРТИФІКАЦІЇ І СТАНДАРТИЗАЦІЇ”) на депозитний рахунок Господарського суду Запорізької області, за рахунок коштів, одержаних боржником у результаті господарської діяльності, або коштів, одержаних від продажу майна боржника, яке не перебуває в заставі, згідно з ч. 2 ст. 30 Кодексу України з процедур банкрутства. 
Не погодившись з вказаною ухвалою Приватним підприємством виробничо-комерційна фірма “АКВА ВИТА” подано апеляційну скаргу, згідно якої просить скасувати ухвалу господарського суду Запорізької області від 09.05.2023 у справі № 908/1339/23 та прийняте нове рішення про відмову у відкритті провадження у справі про банкрутство. 
Центральний апеляційний господарський суд постановою від 05.10.2023 задовольнив апеляційну скаргу Підприємства; скасував ухвалу Господарського суду Запорізької області від 09.05.2023 у справі № 908/1339/23; відмовив у відкритті провадження у справі про банкрутство Підприємства.
Вказана постанова набрала законної сили та є чинною.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що: «Ініціюючим кредитором не надано суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів надання послуг боржнику на загальну суму у розмірі - 2 492 250,00 грн, тобто ним не доведено наявність відповідних грошових вимог.
Так, згідно до п. 5.1. Договору, факт надання Виконавцем послуг підтверджується підписанням Сторонами Акту приймання-передачі наданих послуг.
ТОВ «Центр консультаційно-аудиторської підтримки сертифікації і стандартизації» надано акти приймання-передачі наданих послуг, за якими ним як Виконавцем було надано такі послуги:
- організація та проведення заходів (опитувань, презентацій, внутрішньо-мережевих конференцій) доповідачами Виконавця з метою вивчення потенціалу ринку, інформованості, прийнятності, популярності визначеної Продукції і надання повної та детальної інформації про фармакологічні властивості, призначення, застосування та режим дозування фармацевтичної продукції, перелік якої був визначений Замовником, співробітникам аптечних закладів, які мають ліцензію на роздрібну торгівлю лікарськими засобами, розташованих в регіонах України, що зазначені в Запорізькій області та м. Запоріжжя); - визначення діючих та потенційних конкурентів Замовника на відповідному сегменті ринку; - аналіз загальної характеристики умов роботи конкурентів Замовника; - поточне обслуговування діяльності Замовника; - консультації персоналу Замовника; - аналіз загальної характеристики обігу аналогічного об`єкту маркетингових досліджень продукції конкурентів (обсяг пропозиції, якість, ціни, сервіс, розрахунки та ін.); - розрахунки цін, відомостей про їх динаміку; - аналіз ступеня розвитку ринкової інфраструктури (транспорт, склади, мережі, зв`язки та ін.); - аналіз ступеня розвитку комерційної інфраструктури; - визначення потенційних ринків збуту, їх ємності, надання характеристики учасників ринку, їх частки на ринку; - аналіз інерції споживчого ринку, ступінь чутливості до економічних змін; - визначення рівня прибутку потенційних ринків збуту;  - вивчення попиту на продукцію, перспективи його розвитку; - визначення доступності потенційних ринків; - збирання відомостей про потенційних продавців продукції (аптеки, аптечні пункти, лікарі та ін.) зазначеної Замовником; - формування інформації про непрямих конкурентів; - формування прогнозу стану кон`юнктури ринку; - розробка прогнозу частки ринку, яку можна зайняти; - збирання інформації про прямих конкурентів (їх найменування, головні переваги та недоліки, порівняння якості і ціни визначеного переліку продукції, визначення основних переваг, визначення споживачів продукції та потреб, які необхідно задовольнити); - визначення техніко-економічних параметрів, необхідних для створення ринкового попиту; - підготовка опису способів виходу на ринок з потенційною продукцією визначеною Замовником; - аналіз ефективності роботи внутрішньої реклами. - аналіз ефективності роботи зовнішньої реклами; - вивчення ризиків виходу на ринки збуту з новою продукцією визначеною Замовником; - аналіз поточного стану ринків збуту, динаміки їх змін, ємності та перспектив розвитку; - аналіз динаміки змін обсягу споживачів по відношенню до обсягу прямих конкурентів на конкретному ринку; - визначення техніко-економічних параметрів, необхідних для створення ринкового попиту на продукцію визначену Замовником, з урахуванням економічної ситуації на ринках; - визначення рівня потенційного прибутку ринків вказаних Замовником; - оновлення інформації про непрямих конкурентів (вивчення заходів конкурентів, що ними застосовуються для збільшення попиту продукції, її реклами та просування на ринку) - оновлення інформації про прямих конкурентів (їх найменування, головні переваги та недоліки, порівняння якості і цін продукції, вивчення споживачів продукції та потреби, які необхідно задовольнити); - вивчення інерції споживчого ринку, ступеня його чутливості до зовнішніх економічних факторів; - визначення прибутковості поточних ринків Замовника; - здійснення прогнозу частки ринку, яку можна зайняти;  - здійснення розрахунку цін, відомостей про їх динаміку. 
Дослідивши акти приймання-передачі наданих послуг, апеляційний суд зазначає, що послуги вказані в них є максимально абстрактними, не містять жодної деталізації (розшифровки) послуг, зокрема, Виконавцем не конкретизовано, які саме опитування, презентації, конференції, з яких питань, якого типу, ким саме, в якому місці та коли проводилися, не надано суду документальних доказів їх організації та проведення, за умов того, що такі послуги надавалися систематично та відображені майже в кожному акті, за винятком акту № 14 від 01.06.2022; не зазначено які саме ринки, конкуренти, споживачі по їх розбивці виявлялися, аналізувалися, а також як визначалися прогнози, на підставі чого, яких джерел, методик та на чому вони відображені; не вказано які типи та форми внутрішньої та зовнішньої реклами аналізувалися, за який період та зоною їх поширення; не конкретизовано в чому саме полягало поточне обслуговування діяльності Замовника як окремий вид послуги, за умов того, що такі послуги надавалися систематично; не розкрито зміст консультацій персоналу Замовнику, якого плану, з яких питань, кому саме, коли та в якій формі, за умов того, що такі послуги надавалися систематично і т.д. 
Виконавцем не обґрунтовано необхідність надання певного виду послуг як-то - організація та проведення заходів (опитувань, презентацій, внутрішньо-мережевих конференцій) доповідачами Виконавця з метою вивчення потенціалу ринку, інформованості, прийнятності, популярності визначеної Продукції і надання повної та детальної інформації про фармакологічні властивості, призначення, застосування та режим дозування фармацевтичної продукції, перелік якої був визначений Замовником, співробітникам аптечних закладів, які мають ліцензію на роздрібну торгівлю лікарськими засобами, розташованих в регіонах України, що зазначені в Запорізькій області та м. Запоріжжя); поточне обслуговування діяльності Замовника; консультації персоналу Замовника; на постійній основі, зважаючи на динаміку економічних змін, пов`язаних в тому числі з запровадженням на території України карантинних заходів через пандемію коронавірусної хвороби та введення воєнного стану в країні. Тут доцільно зауважити, що вказані фактори об`єктивно впливають на попит та актуальність певних маркетингових та рекламних послуг, проте зі змісту актів не вбачається наявність «чутливих» змін у взаємовідносинах між сторонами щодо потреб та необхідності їх впровадження та подальшого надання, що викликає сумніви в реальності цих послуг.
Хронологія та порядок надання певних послуг характеризується їх підозрілою сумнівністю, зокрема, згідно акту № 6 від 01.10.2021 у вересні 2021 надавалися послуги з формування інформації про непрямих конкурентів; згідно акту № 8 від 01.12.2021 вже у листопаді 2021 послуги з збирання інформації про прямих конкурентів (їх найменування, головні переваги та недоліки, порівняння якості і ціни визначеного переліку продукції, визначення основних переваг, визначення споживачів продукції та потреб, які необхідно задовольнити), в той час як ще у квітні 2021 відповідно до акту № 1 від 03.05.2021 було визначено діючих та потенційних конкурентів Замовника на відповідному сегменті ринку та аналіз загальної характеристики умов роботи конкурентів Замовника.
Частина з послуг, а саме: збирання відомостей про потенційних продавців продукції (аптеки, аптечні пункти, лікарі та ін.) зазначеної Замовником; підготовка опису способів виходу на ринок з потенційною продукцією визначеною Замовником; вивчення ризиків виходу на ринки збуту з новою продукцією визначеною Замовником; визначення техніко-економічних параметрів, необхідних для створення ринкового попиту на продукцію визначену Замовником, з урахуванням економічної ситуації на ринках; визначення рівня потенційного прибутку ринків вказаних Замовником; вимагала надання Замовником та отримання Виконавцем від нього певної інформації/документів, що підтверджували б визначення/зазначення/вибір Замовником продукції та ринків, які підлягали б аналізу/вивченню/визначенню, проте матеріали справи не містять доказів вчинення таких дій, що вкотре вказує на нереальний характер означених послуг. 
Не зазначено доцільність дублювання певного виду послуг у спірному періоді, а також підміна їх іншою характеристикою, наприклад, вивчення замість аналізу, що не змінює зміст самої послуги, проте штучно збільшує загальний обсяг послуг, які начебто надавалися Виконавцем. 
Колегія суддів зауважує, що виходячи з погоджених сторонами в Договорі умов, не є достатнім само по собі складання актів на підтвердження факту надання послуг, навіть за умови їх підписання обома сторонами, тим більше за наявності спору щодо керівного складу боржника ПП «ВКФ АКВА ВИТА, не передання старим директором ОСОБА_1 новому Колбіній Г.П. самого договору та первинної документації по ньому, а також печатки юридичної особи, що слідує з пояснень учасників справи.
Так, відповідно до п. 4.2. Договору Виконавець надає результати досліджень у тому вигляді та формі, які є для нього зручними та прийнятними для Замовника.
Суду не надано доказів погодження не тільки форми та вигляду результатів дослідження (прийнятності для Замовника), а й оформлення їх на будь-яких матеріальних носіях, що могло б засвідчити їх справжню дійсність, а не лише формальне документальне оформлення.
Слід наголосити, що будь-які документи мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.
Крім того, за умовами п. 1.1.1. Договору послуги по цьому Договору надаються Виконавцем по самостійно розробленому (без узгодження з Замовником) графіку, який в матеріалах справи також відсутній.
Тобто, необхідних документів, складання яких передбачено умовами укладеного між сторонами Договору та інших доказів щодо підстав та розміру виникнення заборгованості у ПП «ВКФ АКВА ВИТА перед ТОВ «Центр консультаційно-аудиторської підтримки сертифікації і стандартизації» останнім суду не надано.
Наданий заявником Акт звірки взаєморозрахунків за період з 01.04.2021 по 05.12.2022, відповідно до якого за ПП «ВКФ АКВА ВИТА рахується заборгованість на суму 2 492 250,00 грн, сам по собі не може підтверджувати існування відповідного грошового зобов`язання, оскільки стала практика Верховного Суду засвідчує правову позицію, що акт звірки взаємних розрахунків не є майновою дією боржника, не свідчить про проведення певної господарської операції; сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом; акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо, однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами (позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.04.2018 у справі № 910/9004/13, від 19.04.2018 у справі № 905/1198/17, від 05.03.2019 у справі № 910/1389/18, від 04.12.2019 у справі № 916/1727/17, від 23.09.2021 у справі № 910/866/20).
При цьому судом такий акт оцінюється критично з огляду на те, що оплата послуг Виконавця здійснюється Замовником шляхом перерахування відповідної суми на банківський рахунок Виконавця згідно з реквізитами, наведеними в цьому Договорі протягом п`яти банківських днів з моменту надання відповідних послуг та підписання відповідного Акту приймання-передачі наданих послуг (п. 2.3. Договору). 
Заявник зазначає, що вказані послуги, в порушення умов п. 2.3. Договору, Замовником у встановлені строки оплачені не були, у зв`язку з чим, Приватне підприємство виробничо-комерційна фірма «АКВА ВИТА» має невиконане грошове зобов`язання перед Товариством з обмеженою відповідальністю «ЦЕНТР КОНСУЛЬТАЦІЙНО - АУДИТОРСЬКОЇ ПІДТРИМКИ СЕРТИФІКАЦІЇ І СТАНДАРТИЗАЦІЇ» у розмірі - 2 492 250,00 грн строк виконання якого сплив на дату звернення кредитора до суду (останній укладений акт приймання-передачі наданих послуг мав бути оплачений - до 09.12.2022 року). 
Таким чином, Акт звірки взаємних розрахунків за період з 01.04.2021 по 05.12.2022 не міг включати в себе відомості про заборгованість за актом № 20 приймання-передачі наданих послуг від 01.12.2022, строк оплати по якому ще не настав у періоді, за який проводиться звірка. 
Тобто згаданий акт містить інформацію про подію, яка ще не настала на дату його складання, а тому цей доказ не відповідає критерію достовірності, що ставиться до доказу згідно вимог ст. 78 ГПК України. 
Отже, є недоведеною (непідтвердженою належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами у їх сукупності) обставина виникнення у ТОВ «Центр консультаційно-аудиторської підтримки сертифікації і стандартизації» вимог до ПП «ВКФ АКВА ВИТА на суму 2 492 250,00 грн. 
Колегія суддів вважає за необхідне також акцентувати увагу на тому, що матеріали справи № 908/1339/23 наряду з викладеним також не містять і доказів проведення та відображення в бухгалтерському та податковому обліку згаданих господарських операцій, її фіксації у поданій до контролюючих органів фінансовій та податковій звітності.
З огляду на наведене, видається достатньо сумнівним факт можливості надання послуг…».
Залишаючи без змін згадану постанову суд апеляційної інстанції, Верховного Суд у постанові від 31.01.2024 у справі № 908/1339/23 зазначив наступне: «Верховний Суд погоджується з обґрунтованістю позиції апеляційного суду щодо необхідності відмови у задоволенні зазначеної заяви… 
З наведеного суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що, окрім актів приймання-передачі наданих послуг, необхідних документів, складання яких передбачено умовами Договору, та інших доказів щодо підстав та розміру виникнення заборгованості у Підприємства перед Товариством останнім суду не надано. 
При цьому суд апеляційної інстанції вірно зауважив, що виходячи з погоджених сторонами в Договорі умов, не є достатнім само по собі складання актів на підтвердження факту надання послуг, навіть за умови підписання цих актів обома сторонами, ураховуючи наявність спору щодо керівного складу Боржника, не передання колишнім директором ОСОБА_1 новому ОСОБА_2 самого Договору та первинної документації по ньому, а також печатки юридичної особи, що слідує з пояснень учасників справи. 
Щодо наданого заявником Акта звірки взаєморозрахунків за період з 01.04.2021 по 05.12.2022, відповідно до якого за Боржником рахується заборгованість на суму 2 492 250,00 грн, апеляційним судом вірно враховано, що цей Акт сам по собі (без підтвердження відображеної в акті інформації первинними документами) не може підтверджувати існування відповідного грошового зобов`язання. 
У зв`язку з встановленням зазначених вище обставин у їх сукупності, апеляційний господарський суд дійшов обґрунтованого висновку, що Товариством як ініціюючим кредитором не надано суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів надання послуг Боржнику на загальну суму у розмірі - 2 492 250,00 грн., тобто ним не доведено наявність відповідних грошових вимог».
Так, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 75 ГПК України). 
Крім того, судом приймається до уваги таке. 14 серпня 2023 року на нараді членів трудового колективу Приватного підприємства Виробничо – комерційної фірми «Аква Вита» було прийнято рішення, оформлене протоколом № АВ-0177/2023, про проведення службового розслідування з метою встановлення факту укладення договору про надання послуг № 08/21/М від 01.04.2021, факту отримання та надання послуг за відповідним договором, а також факту відображення фінансово – господарських операцій за вказаними договорами у бухгалтерському обліку підприємства.
Наказом ПП ВКФ «Аква Вита» № 35-К від 14.08.2023 було створено комісію з питань проведення службового розслідування та доручено уповноваженим особам підготувати доповідні записки стосовно укладення з ТОВ «Центр консультаційно –аудиторської підтримки сертифікації і стандартизації» спірного договору та здійснити перевірку даних бухгалтерського та податкового обліку, провести звірку взаємних розрахунків з метою визначення обсягу наданих послуг за договорами та встановити розмір заборгованості ПП ВКФ «Аква Вита» за відповідним договором.
Як зазначено у доповідних записках та акті службового розслідування, складених уповноваженими працівниками ПП ВКФ «Аква Вита», під час проведення службового розслідування було здійснено перевірку журналів реєстрації вхідної та вихідної кореспонденції, проведено опитування працівників ПП ВКФ «Аква Вита» та перевірку первинних документів за період з 01.04.2021 по 30.11.2022.
За наслідками проведеного службового розслідування було встановлено, що у період з 01.04.2021 по 30.11.2022 Товариством з обмеженою відповідальністю «Центр консультаційно – аудиторської підтримки сертифікації і стандартизації» не було проведено:
- жодного аналізу товарообігу продукції ПП ВКФ «Аква Вита» та моніторингу споживчого попиту на продукцію у період дії зазначеного договору;
- жодного збору статистичної та аналітичної інформації за показниками попиту продукції у період дії зазначеного договору;
- не було надано жодних послуг з розміщення продукції, розповсюдження інформаційних листівок та іншої інформації про ПП ВКФ «Аква Вита» та його продукцію, проведення тренінгів з персоналом аптек, лікарями з питань, пов`язаних з предметом зазначеного договору у період його дії; 
- жодних маркетингових досліджень, а також звітів про їх проведення, із детальним викладенням результатів відповідних досліджень і наданих рекомендацій у період дії зазначеного договору. 
Службовим розслідуванням встановлено, що ПП ВКФ «Аква Вита» та його працівники ніколи не звертались до ТОВ «Центр консультаційно – аудиторської підтримки сертифікації і стандартизації» з питань отримання вищезазначених послуг, Підприємство ніколи не мало потреби у відповідних послугах. 
Також, договір № 08/21/М від 01.04.2021 про надання послуг та акти приймання – передачі наданих послуг, а також будь – яких інші документи, які складаються за умовами цього договору, на адресу ПП ВКФ «Аква Вита» ніколи не надходили, звірка розрахунків за вказаним договором не проводилась.
Дослідженням облікових регістрів ПП ВКФ «Аква Вита», а саме - карток рахунку № 93, 311, 631 за 2021 – 2022 роки по контрагенту ТОВ «Центр консультаційно – аудиторської підтримки сертифікації і стандартизації» за договором про надання послуг № 08/21/М від 01.04.2021 не підтверджується документування підприємством операцій з отримання відповідних послуг та витрат на ці послуги.
Отримання послуг за вказаним договором не відображено в бухгалтерському обліку підприємства на рахунку № 93, 631, 311 у період з 01.04.2021 по 30.11.2022. 
Разом з тим, відповідно до статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. 
Частиною 1 статті 903 ЦК України визначено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. 
Слід зазначити, що процес надання послуг є господарською операцією, у зв`язку із чим на суб`єктів підприємницької діяльності поширюється обов`язок вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність до уповноважених осіб, що у свою чергу є фактичним обґрунтуванням надання виконавцем відповідних послуг замовнику. Усі господарські операції, у тому числі і надання послуг, відображаються в бухгалтерському обліку методом їх суцільного і безперервного документування. 
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану господарюючого суб`єкта. Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню у бухгалтерському обліку.
До того ж, місцезнаходженням ТОВ «Центр консультаційно – аудиторської підтримки сертифікації і стандартизації» є 01042, м. Київ, вул. Маккейна Джона, буд. 37, офіс 16, в той час як місцезнаходженням ПП ВКФ «Аква Вита» є 69000, м. Запоріжжя, вул. Патріотична, буд. 70, кв. 22, філії та представництва на території м. Запоріжжя у ТОВ «Центр консультаційно – аудиторської підтримки сертифікації і стандартизації» відсутні, відтак у Відповідача була відсутня реальна можливість надання послуг за умовами договору № 08/21/М від 01.04.2021 на території міста Запоріжжя.
Поміж іншого, позивачем до матеріалів справи долучено заяви свідків, головного бухгалтера Приватного підприємства Виробничо—комерційна фірма «АКВА ВИТА» - ОСОБА_3 та юрисконсульта підприємства – Абрамової Ю.В., які також підтвердили ці обставини.
Натомість на противагу вищенаведеному, відповідач надав заяву свідка ОСОБА_1 (у порядку ст. 88 ГПК України), у якій нинішній на той час директор ПП ВКФ «Аква Вита» підтвердив факт укладення Договору і саме датою 01.04.2021.
Апеляційний суд зазначає, що судове рішення не містить оцінки наданих позивачем доказів, а суд першої інстанції взагалі оминув факт подання заяв свідків, надавши перевагу заяві свідка з боку відповідача, яка фактично є єдиним доказом, наряду з актами виконаних робіт, що подані на спростування доводів про недійсність оспорюваного правочину.
Варто зауважити, що згідно з правовою позицією Верховного Суду, наведеною у постанові Касаційного господарського суду від 29 січня 2020 року у справі № 916/922/19, визначальною ознакою господарської операції є те, що внаслідок її здійснення має відбутися реальний рух активів, а отже, судам у розгляді справи належить досліджувати, крім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого активу. 
У постанові Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 915/878/16 зазначено, що для з`ясування правової природи як господарської операції, так і договору необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті операції. 
Зважаючи на принцип превалювання сутності над формою, суду слід було врахувати фактичне здійснення господарської операції, однак у матеріалах справи немає доказів, які б підтверджували факт здійснення відповідачем діяльності або виконання зобов`язань, що є предметом укладеного між сторонами договору. Окрім актів наданих послуг, у матеріалах справи відсутні також картки, журнали, бухгалтерські звіти тощо, які б могли опосередковано свідчити, що послуги за договором були фактично надані відповідачем. 
Згідно з правовим висновком, викладеним в постанові Верховного суду від 16.03.2021 у справі № 580/2490/19 однією із судових доктрин, виділених на сьогоднішній день національним законодавством та судовою практикою Верховного Суду є доктрина реальності господарської операції.
Суть вказаної доктрини полягає в тому, що наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, а не задекларований на папері. Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондується з нормами Податкового кодексу України. При цьому будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.
Документи та інші дані, що спростовують реальність здійснення господарської операції, яка відображена в податковому обліку, повинні оцінюватися з урахуванням специфіки кожної господарської операції - умов перевезення, зберігання товарів, змісту послуг, що надаються тощо. Сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновку про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміна у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце.
Водночас наявність формально складених, але недостовірних первинних документів, відповідність яких фактичним обставинам спростована належними доказами, не є безумовним підтвердженням реальності господарської операції.
Тут доцільно наголосити на тому, що за приписами ст. 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. 
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 25.06.2020 у справі №924/233/18).
Тобто, обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.
Зазначений підхід узгоджується з судовою практикою ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".
Схожий стандарт під час оцінки доказів застосований ЄСПЛ у рішенні від 15.11.2007 у справі "Бендерський проти України" ("BENDERSKIY v. Ukraine"), в якому суд оцінюючи фактичні обставини справи звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи спір виходив з того, що факти встановлені у експертному висновку, є більш вірогідним за інші докази.
ЄСПЛ у рішенні від 21.10.2011 у справі "Дія-97" проти України" зазначив, що процесуальні правила призначені для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності, а також, що учасники судового провадження повинні мати право розраховувати на те, що ці правила застосовуватимуться. Цей принцип застосовується до усіх - не лише до сторін провадження, але й до національних судів.
Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).
За змістом ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 
Таким чином, зважаючи на все вищевикладене, зокрема, обставини встановлені судом в постанові ЦАГС від 05.10.2023, доводи апеляційної скарги про те, що вищезазначений договір не виконувався та від самого початку був оформлений без наміру настання реальних наслідків, з метою створення у подальшому фіктивної кредиторської заборгованості та штучних підстав для відкриття провадження у справі про банкрутство ПП ВКФ «Аква Вита», видаються більш переконливими та ймовірними з огляду на принцип вірогідності доказів, аніж протилежні твердження відповідача.
Підтвердженням дійсної мети укладення оспорюваного правочину є ініціювання провадження у справі про банкрутство ПП ВКФ «Аква Вита» та заявлення ТОВ «Центр консультаційно – аудиторської підтримки сертифікації і стандартизації» грошових вимог, що складають собою заборгованість за договором, до боржника.
Відповідачем не спростовано, що цілі сторін правочину – договору про надання послуг № 08/21/М від 01.04.2021 не були направлені на створення штучної кредиторської заборгованості у обсязі, достатньому для реалізації процедури контрольованого банкрутства, адже в дійсності послуги за ним не надавалася, тобто взяв на себе зобов`язання без відповідних майнових дій іншої сторони, внаслідок чого він став неплатоспроможним.
За результатами аналізу всіх наявних у справі доказів в їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку, що в даному випадку наявні підстави для визнання недійсним договору про надання послуг № 08/21/М від 01.04.2021.
Отже, доводи апеляційної скарги знайшли своє документальне підтвердження, а позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Наведене виключає необхідність надання оцінки решті доводів скаржника.
Підсумовуючи усе вищенаведене, колегія суддів зауважує, що відповідно до ст. 236 ГПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Принцип справедливості судового розгляду (ст. 6 Конвенції) в рішеннях ЄСПЛ трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо.
У справі Bellet v. France Суд зазначив, що: «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". 
Завданням національних судів є забезпечення належного вивчення документів, аргументів і доказів, представлених сторонами (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Ван де Гурк проти Нідерландів").
ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію стосовно того, що одним із елементів права на справедливий суд є право на виправлення судової помилки, включаючи право на скасування неправосудного рішення та прийняття правового рішення по справі.
Суд має пересвідчитися, чи провадження в цілому, включаючи спосіб збирання доказів, було справедливим, як того вимагає п. 1 статті 6 (див., mutatismutandis, рішення у справі «Шенк проти Швейцарії» (Schenk v. Switzerland) від 12.07.1988, серія A № 140, с. 29, п. 46).
Відповідно до п. 48 Рішення Європейського суду з прав людини у справі "Мала проти України" від 03.07.2014, остаточне 17.11.2014: "Більше того, принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах "Проніна проти України" (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25, від 18 липня 2006 року, та "Нечипорук і Йонкало проти України" (Nechiporuk and Yonkalo v. Ukraine), заява № 42310/04, п. 280, від 21.04.2011). 
Згідно ч. 1 та 2 ст. 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
За таких умов, апеляційним судом встановлено наявність правових та фактичних підстав для скасування рішення Господарського суду Запорізької області від 22.02.2024 у справі №908/1339/23(908/2763/23) як такого, що прийнято за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду встановленим обставинам, при неправильному застосуванні норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, та прийняття в цій частині нового рішення - про задоволення позову: визнання недійсним договору про надання послуг №08/21/М від 01.04.2021 року, укладеного між Приватним підприємством Виробничо-комерційна фірма “АКВА ВИТА” та Товариством з обмеженою відповідальністю “Центр консультаційно-аудиторської підтримки сертифікації і стандартизації”.
Частиною 14 статті 129 ГПК України визначено, якщо суд апеляційної, касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Так як апеляційну скаргу та позов задоволено, суд відповідно змінює розподіл судових витрат наступним чином: витрати зі сплати судового збору за подання позову та апеляційної скарги належить стягнути з відповідача на користь позивача.
Керуючись ст.ст. 129, 269, 275, 277, 282 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Приватного підприємства Виробничо-комерційна фірма “АКВА ВИТА” на рішення Господарського суду Запорізької області від 22.02.2024 у справі №908/1339/23(908/2763/23) задовольнити.
Рішення Господарського суду Запорізької області від 22.02.2024 у справі №908/1339/23(908/2763/23) - скасувати.
Постановити нове рішення про задоволення позову.
Визнати недійсним договір про надання послуг №08/21/М від 01.04.2021 року, укладений між Приватним підприємством Виробничо-комерційна фірма “АКВА ВИТА” та Товариством з обмеженою відповідальністю “Центр консультаційно-аудиторської підтримки сертифікації і стандартизації”.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Центр консультаційно-аудиторської підтримки сертифікації і стандартизації” (01042, м. Київ, вул. Маккейна Джона, 37, офіс 16; код ЄДРПОУ 44087997) на користь Приватного підприємства Виробничо-комерційна фірма “АКВА ВИТА” (69000, м. Запоріжжя, вул. Патріотична, 70, кв. 22; код ЄДРПОУ 31075647) витрати зі сплати судового збору за подання позову в розмірі 2 684,00 грн та апеляційної скарги в розмірі 3 220,80 грн, про що видати наказ.
Видачу наказу на виконання даної постанови доручити Господарському суду Запорізької області.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, порядок і строки оскарження визначені ст.ст. 286-289 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови підписано 13.05.2025

Головуючий суддя                                                                      В.Ф. Мороз

Суддя                                                                                           О.Г. Іванов

Суддя                                                                                           А.Є. Чередко