УХВАЛА

16 квітня 2025 року 
м. Київ
справа № 520/21895/24
адміністративне провадження № К/990/11743/25 
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Радишевської О.Р.,   перевіривши касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2025 року у справі №520/21895/24 за позовом керівника Слобідської окружної прокуратури м. Харкова Харківської області в інтересах держави в особі Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області, Департаменту цивільного захисту Харківської обласної державної адміністрації, Харківської обласної військової адміністрації, Департаменту по взаємодії з правоохоронними органами та цивільного захисту Харківської міської ради до   Товариства з додатковою відповідальністю «Салтівський хлібозавод» про   спонукання до приведення у стан готовності захисної споруди цивільного захисту,
УСТАНОВИВ:
Керівник Слобідської окружної прокуратури м. Харкова Харківської області в інтересах держави в особі Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області, Департаменту цивільного захисту Харківської обласної державної адміністрації, Харківської обласної військової адміністрації, Департаменту по взаємодії з правоохоронними органами та цивільного захисту Харківської міської ради  звернувся до суду з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Салтівський хлібозавод», в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльності Товариства з додатковою відповідальністю «Салтівський хлібозавод» та зобов`язання привести у належний технічний стан та готовність до укриття населення захисну споруду цивільного захисту (сховища) № 77828, яка знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Польова, 55, з метою використання її за призначенням, а саме: встановити таблички позначення та покажчика маршруту руху до захисної споруди цивільного захисту; забезпечити захисну споруду цивільного захисту первинними засобами пожежогасіння; обладнати захисну споруду цивільного захисту системою внутрішнього протипожежного водопостачання; обладнати захисну споруду цивільного захисту системами пожежної автоматики і сигналізацією; експлуатацію та утримання електрообладнання захисної споруди здійснювати згідно вимог чинного законодавства у сфері улаштування електроустановок.
Рішенням Харківського окружного адміністративного  суду від 28 листопада 2024 року позов задоволено частково:
- зобов`язано Товариство з додатковою відповідальністю «Салтівський хлібозавод» привести захисну споруду цивільного захисту №77828, яка знаходиться за адресою: м. Харків,                   вул. Польова, 55, у стан, придатний до експлуатації за призначенням, усунувши недоліки згідно з приписом Харківського районного управління Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області №68 від 13 серпня 2021року та забезпечити вільний доступ населення до захисної споруди цивільного захисту №77828, яка знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Польова, 55:
- у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2025 року рішення Харківського окружного адміністративного суду від 28 листопада 2024 року скасовано. 
Прийнято нову постанову, якою керівника Слобідської окружної прокуратури м. Харкова Харківської області в інтересах держави в особі Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Харківській області, Департаменту цивільного захисту Харківської обласної державної адміністрації, Харківської обласної військової адміністрації, Департаменту по взаємодії з правоохоронними органами та цивільного захисту Харківської міської ради до Товариства з додатковою відповідальністю "Салтівський хлібозавод" про спонукання до приведення у стан готовності захисної споруди цивільного захисту   залишено без розгляду.
19 березня 2025 року до Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга заступника керівника Харківської обласної прокуратури на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2025 року у справі №520/21895/24.
Суддя Верховного Суду Радишевська О.Р. з 04 квітня 2025 року до 10 квітня 2025 року перебувала у відрядженні, відповідно до наказу від 27 березня 2025 року №891/0/6-25.
Суддя Верховного Суду Радишевська О.Р. з 11 квітня 2025 року до 15 квітня 2025 року перебувала у відпустці, відповідно до наказу від 03 квітня 2025 року №959/0/6-255.
Вирішення питання про відкриття касаційного провадження за цією скаргою вирішується після виходу судді Радишевська О.Р. з відпустки.
За правилами частини першої   статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України   (далі -КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Перевіряючи касаційну скаргу на відповідність вимогам процесуального закону, Суд дійшов висновку про наявність підстав для її повернення з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України   учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України   підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою   статті 353 цього Кодексу.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.
Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено   статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених)   статтею 328 цього Кодексу   підстави (підстав).
Підставою касаційного оскарження у цій справі скаржник зазначає неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права з посиланням на пункт 1 частини четвертої   статті 328 КАС України.
У касаційній скарзі скаржник посилається на пункт 1 частини четвертої   статті                                 328 КАС України   та зазначає, що суди першої та апеляційної інстанції в оскаржуваних судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо її застосування, викладеного у постановах Верховного Суду, а саме:  від 03 жовтня 2018  року у справі №826/12192/16; від           25 липня 2019 року у справі  №820/5164/15; від 15 травня 2019 року у справі №820/4717/16; від 20 вересня 2018 року  у справі №924/1237/17; від 25 лютого 2021 року у справі №912/9/20; від 25 липня 2019 року у справі №820/5164/15; від 09 серпня 2019 року у справі №520/2796/19.
Суд зазначає, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту                          1 частини четвертої   статті 328 КАС України   є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).
Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких має місце однакове правове регулювання спірних правовідносин.
Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.
Суд зауважує, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в мотивувальній частині постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
Отже, неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі з подібними правовідносинами.
Не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду, як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення, а не різним застосуванням норми.
При встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, як на підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом   1 частини четвертої   статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на застосовність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.
У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.
Водночас скаржником указаних вимог не дотримано, оскільки не обґрунтовано, що правовий висновок Верховного Суду, викладений у зазначених ним постановах, є застосовними до спірних правовідносин.
Суд зауважує, що посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їхнього застосування.
Ураховуючи наведене, Суд уважає недоведеною наявність підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 1 частини четвертої   статті 328 КАС України.
Також скаржник указує на необхідність відступлення від висновків Верховного Суду, які викладені у постановах від 23 січня 2025 року у справі №520/16197/23, від 24 січня 2025 року у справі №520/30126/23, від 24 січня 2025 року у справі №520/13228/23, від 24 січня 2025 року у справі №400/9970/23, від 30 січня 2025 року у справі №400/10777/23, 30 січня 2025 року у справі №520/28873/23, від 30 січня 2025 року у справі № 400/4928/22, від 30 січня 2025 року у справі №420/22304/23, від 30 січня 2025 року у справі №560/17801/23, від 30 січня 2025 року у справі №560/17369/23, від 31 січня 2025 року у справі №140/25901/23, від 31 січня 2025 року у справі №240/28363/23 та застосовані судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
Суд зазначає, що у разі оскарження рішень судів попередніх інстанцій з підстав, передбачених пунктом 2 частини четвертої   статті 328 КАС України, скаржник в касаційній скарзі повинен навести обґрунтовані та переконливі аргументи, які слугували б підставою для висновків про необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
Необхідно зауважити, що з метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Суд повинен мати ґрунтовні підстави: його попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.
Обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду можуть бути, зокрема, зміна законодавства; ухвалення рішення Конституційним Судом України або ж винесення рішення Європейського суду з прав людини, висновки якого мають бути враховані національними судами; зміни у правозастосуванні, зумовлені розширенням сфери застосування певного принципу права або ж зміною доктринальних підходів до вирішення питань, необхідність забезпечити єдність судової практики у застосуванні норм права тощо.
Необхідність відступу від висновку, викладеного в раніше ухвалених постановах Верховного Суду, має виникати з певних визначених об`єктивних причин і такі причини повинні бути чітко визначені та аргументовані скаржником при посиланні на пункт 2 частини четвертої   статті           328 КАС України.
Однак скаржником не зазначено належного правового обґрунтування необхідності відступлення від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 23 січня 2025 року у справі №520/16197/23, від 24 січня 2025 року у справі №520/30126/23, від 24 січня 025 року у справі №520/13228/23, від 24 січня 2025 року у справі №400/9970/23, від 30 січня 2025 року у справі №400/10777/23, 30 січня 2025 року у справі №520/28873/23, від 30 січня          2025 року у справі № 400/4928/22, від 30 січня 2025 року у справі №420/22304/23, від 30 січня 2025 року у справі №560/17801/23, від 30 січня 2025 року у справі №560/17369/23, від 31 січня 2025 року у справі №140/25901/23, від 31 січня 2025 року у справі №240/28363/23та та застосованих судом апеляційної інстанцій в оскаржуваному судовому рішенні.
Таким чином, за встановлених обставин, Суд дійшов висновку, що скаржником не доведено наявності підстави для відкриття касаційного провадження, визначеної пунктом 2 частини четвертої статті 328 КАС України.
Підставою касаційного оскарження у цій справі скаржник зазначає порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права з посиланням на пункт 4 частини четвертий   статті 328 КАС України.
Отже, правильно пославшись у касаційній скарзі на положення частини четвертої статті                328 КАС України, заявником не викладено передбачені статтею 328 КАС України підстави, за яких оскаржуване судове рішення може бути переглянуте судом касаційної інстанції.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України   касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Ураховуючи те, що скаржником не викладено передбачених цим Кодексом підстав для оскарження судових рішень у касаційному порядку, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала.
Керуючись статтями   248,   328,   332,   359 КАС України, Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу заступника керівника Харківської обласної прокуратури на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2025 року у справі №520/21895/24 повернути особі, яка її подала.
Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та не може бути оскаржена.

Суддя:                                                                                                                                                                                                                                                                                                            О.Р. Радишевська