ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України

06 травня 2025 року
м. Харків

справа № 638/9112/21
провадження № 22-ц/818/1955/25

Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря: Сізонової О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» в особі Харківської обласної дирекції АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , від імені та в інтересах яких діє ОСОБА_1 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради про виселення за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» на заочне рішення Дзержинського районного суду м.Харкова від 10 грудня 2024 року, постановлене під головуванням судді Хайкіна В.М., -
в с т а н о в и в :
У червні 2021 року Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» в особі Харківської обласної дирекції АБ «Укргазбанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , від імені та в інтересах яких діє ОСОБА_1 , третя особа: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, про виселення.
Заочним рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 10 грудня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
В апеляційній скарзі Акціонерний банк «Укргазбанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що суд першої інстанції не врахував усі обставини справи, що призвело до ухвалення помилкового рішення. Зазначає, що з кредитного договору вбачається, що спірна квартира була придбана відповідачами виключно за кредитні кошти, отже виселення мешканців може бути здійснено без надання іншого жилого приміщення.
Перевіряючи законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено, що спірна квартира була придбана лише за кредитні кошти, а тому відсутні підстави для виселення мешканців зі спірної квартири без надання їм іншого постійного житла. Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що 28.03.2008 року між Відкритим акціонерним банком «Укргазбанк», правонаступником якого є АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №37/08-Р, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала кредит у сумі 90 000,00 дол. США. Кредит надавався на строк з 28.03.2008 року по 26.03.2038 року зі сплатою 13,0% річних на придбання трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
28.03.2008 року, в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між Відкритим акціонерним банком «Укргазбанк», правонаступником якого є АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки №28/08-Р без оформлення заставної, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуприною Г.О. за реєстровим номером 1106. Предметом іпотеки за договором іпотеки є нерухоме майно – трикімнатна квартира АДРЕСА_2 .
Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 03.12.2012 року, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» задоволені. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає: АДРЕСА_3 , паспорт НОМЕР_1 , виданий Комінтернівським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 23.08.2006 року, і.п.н. НОМЕР_2 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 проживає АДРЕСА_3 , паспорт НОМЕР_3 , виданий Московським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 17.09.2002 р., і.п.н. НОМЕР_4 ) на користь Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк`в особі Харківської обласної дирекції АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором № 37/08-Р від 28.03.2008 року на загальну суму 76853 (сімдесят шість тисяч вісімсот п`ятдесят три) доларів США 50 центів та 28493 (двадцять вісім тисяч чотириста дев`яносто три) грн. 80 коп. В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором №37/08-Р від 28.03.2008 р. на загальну суму 76853 дол. США 50 центів та 28493 гривні 80 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру АДРЕСА_4 , що належить ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуприною Г.О. 28 березня 2008 р. за реєстровим №1100, витяг з державного реєстру правочинів № 5678616, виданий 28.03.2008 року приватним нотаріусом ХМНО Чуприною Г.О., номер правочину 2791246, право власності зареєстроване КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації»10 квітня 2008 року, реєстраційний №21894183, номер запису 60515 в книзі 1., шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону, за початковою ціною не нижче за 90% його вартості, визначеної шляхом його оцінки, відповідно до ст.43 Закону України «Про іпотеку». Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» в особі Харківської обласної дирекції АБ «Укргазбанк» судові витрати по 1 609,5 грн. з кожного.
Вказане рішення було пред`явлено до виконання.
Приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Бабенком Д.А. 12.10.2020 року відкрито виконавче провадження №63282798.
Згідно Інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 08.02.2021 року, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
14.04.2021 року позивачем під вихідним №51708/845/2021, №51708/848/2021 та №51708/846/2021 відповідачам були направлені вимоги (претензії) про виселення з житлового приміщення протягом одного місця з дати отримання відповідних вимог.
Як на підставу позовних вимог, позивач посилалась на те, що 28.03.2008 року між Відкритим акціонерним банком «Укргазбанк», правонаступником якого є АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №37/08-Р, відповідно до якого відповідач отримала кредит у сумі 90 000,00 дол. США. Кредит надавався на придбання трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 . 28.03.2018 року у якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, між Відкритим акціонерним банком «Укргазбанк», правонаступником якого є АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки №28/08-Р без оформлення заставної, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Чуприною Г.О.. Предметом іпотеки за договором іпотеки є нерухоме майно – трикімнатна квартира АДРЕСА_2 . У зв`язку із невиконанням зобов`язань за кредитним договором АБ «Укргазбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки Заочним рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 03.12.2012 року позовні вимоги було задоволені. 12.10.2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Бабенко Д.А. відкрито виконавче провадження №63282798. В ході виконавчого провадження приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Бабенко Д.А. отримано Інформаційну довідку з Реєстру територіальної громади міста Харкова про осіб, місце проживання яких зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до отриманої довідки станом на 08.02.2021 року за зазначеною адресою зареєстровані: ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 . Позивачем вказано, що предмет іпотеки придбано відповідачем ОСОБА_1 саме за кредитні кошти, а отже виселення може бути здійснено без надання іншого жилого приміщення. Позивачем на адресу відповідача направлялись відповідні вимоги (претензії) про виселення з житлового приміщення протягом одного місяця з дати отримання відповідних вимог. Проте, відповідачі житлове приміщення добровільно не звільнили, у зв`язку із чим позивач вимушений звернутись до суду із даною позовною заявою.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі статтею 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом  і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини (далі -ЄСПЛ) у справі «Маккенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року, пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).
Концепція житла за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлених у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є «житлом» місце конкретного проживання, що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».
Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності - дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».
Таким законом є стаття 109 ЖК України, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого житлового приміщення.
Відповідно до частини першої зазначеної статті виселення із займаного житлового приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, одночасно надається інше постійне житлове приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне житлове приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду (частина друга статті 109 ЖК України).
Звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина третя статті 109 ЖК України). Тобто починає діяти частина друга статті 109 ЖК України щодо можливості виселення з одночасним наданням іншого постійного житлового приміщення.
Аналізуючи статтю 109 ЖК України, можна зробити висновок, що частина третя цієї статті деталізує порядок виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло шляхом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін (у договірному порядку) без звернення до суду. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк.
Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
У цьому випадку частина третя статті 109 ЖК України відсилає до частини другої цієї статті, у якій зазначається про необхідність надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, іншого постійного житлового приміщення (за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку), із зазначенням такого постійного житлового приміщення в рішенні суду.
Тобто порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення при вирішенні судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК України. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.
А тому в разі якщо іпотечне майно було набуто не за кредитні кошти і на нього звертається стягнення в позасудовому порядку та якщо мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, то виселення цих осіб повинне відбуватися на підставі рішення суду в порядку статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частин першої - третьої статті 109 ЖК України, тобто з наданням іншого постійного житлового приміщення.
Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. У цьому випадку виселення громадян проводиться у порядку, передбаченому частиною четвертою статті 109 ЖК України, тобто з наданням цим громадянам житлових приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу.
Зазначені висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 361/44814/19 (провадження  № 14-109цс22).
Матеріали справи свідчать про те, що 28.03.2008 року між Відкритим акціонерним банком «Укргазбанк», правонаступником якого є АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №37/08-Р, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала кредит у сумі 90 000,00 дол. США. Кредит надавався на строк з 28.03.2008 року по 26.03.2038 року зі сплатою 13,0% річних на придбання трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
28.03.2008 року, в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між Відкритим акціонерним банком «Укргазбанк», правонаступником якого є АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки №28/08-Р без оформлення заставної, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Чуприною Г.О. за реєстровим номером 1106. Предметом іпотеки за договором іпотеки є нерухоме майно – трикімнатна квартира АДРЕСА_2 .
Відповідачі зареєстровані та проживають у спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .
Разом з тим в матеріалах справи відсутні докази, що спірна квартира була придбана ОСОБА_1 лише за рахунок кредитних коштів.
Згідно ст. ст. 12, 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Враховуючи, що позивачем не було надано до суду першої інстанції договору купівлі-продажу вказаного нерухомого майна, щоб встановити підстави купівлі квартири за кредитні кошти, а також не надано доказів, що відповідачі мають інше житло, у зв`язку з цим колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги АБ ««Укргазбанк», надано до суду апеляційної інстанції договір купівлі-продажу квартири від 28 березня 2008 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , з якого вбачається, що спірна квартира придбана за кредитні кошти, що були отримані ОСОБА_1 на підставі кредитного договору №37/08-Р від 28 березня 2008 року.
Разом з тим зазначений договір купівлі-продажу квартири від 28 березня 2008 року наданий лише до суду апеляційної інстанції. 
Колегія суддів не приймає зазначений доказ по справі з огляду на таке.
Частинами другою, третьою статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Апеляційний суд при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та не має права виходити як за межі доводів апеляційної скарги, так і за межі вимог, заявлених у суді першої інстанції, крім випадків, передбачених частинами третьою та четвертою цієї статті.
За змістом пункту 6 частини другої статті 356, частини третьої статті 367 та пункту 1 частини першої статті 376 ЦПК апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею, або які неправомірно не були цим судом прийняті та досліджені, або доказами, які судом першої інстанції досліджувались із порушенням установленого порядку.
Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень.
При цьому колегія суддів виходить з того, що позивач у справі є юридичною особою, мав у себе примірник договору купівлі-продажу. При цьому зазначений доказ до суду першої інстанції не надав. Про наявність будь-яких перешкод у наданні суду першої інстанції вказаного доказу, матеріали справи не містять. 
У суді апеляційної інстанції представник позивача пояснив, що ненадання цього доказу зумовлено неналежним виконанням працівником банку своїх обов`язків.
Поважних причин ненадання доказу до суду першої інстанції наведено.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно вирішив справу на підставі досліджених в судовому засіданні доказів та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» – залишити без задоволення.
Заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 10 грудня 2024 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий:                                                           О.В. Маміна

Судді:                                                                  Н.П. Пилипчук

                                                                        О.Ю. Тичкова

Повний текст судового рішення виготовлено 09.05.2025 року