ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2025 року	Львів	Справа № 380/9337/24 пров. № А/857/27146/24	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі :

головуючого судді :                                                  Кухтея Р.В.,
суддів :                                                                      Коваля Р.Й. Обрізка І.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2024 року (ухвалене головуючою-суддею Чаплик І.Д. в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у м. Львові) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (за участі третьої особи на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області) про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

                                                   в с т а н о в и в :

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України (далі - ГУ ПФУ) у Львівській області, ГУ ПФУ в місті Києві (за участі третьої особи на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ГУ ПФУ у Київській області), в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ у Львівській області №104350008526 від 21.03.2024 про відмову в призначенні їй пенсії за віком, зобов`язати ГУ ПФУ у Львівській області зарахувати до її страхового стажу для призначення пенсії періоди роботи з 26.10.1981 по 11.06.1982, з 01.01.1992 по 27.08.1992, з 29.10.1992 по 20.04.1993 згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 , а також періодів роботи в російській федерації з 16.09.1996 по 31.05.2000, з 01.11.2000 по 31.12.2001, з 01.01.2002 по 31.05.2002, з 15.09.2002 по 31.05.2003, з 15.09.2003 по 30.05.2004, з 15.09.2004 по 30.05.2005, з 01.06.2005 по 31.08.2005, з 15.09.2005 по 30.05.2006, з 15.09.2006 по 31.12.2006, з 1.01.2007 по 31.08.2007, з 3.09.2007 по 31.05.2008, з 1.09.2008 по 31.05.2009, з 01.07.2009 по 31.12.2009 згідно даних довідок №48 від 28.12.2009, №49 від 28.12.2009, №50 від 28.12.2009 та зобов`язати ГУ ПФУ у Львівській області призначити з 02.04.2024 їй пенсію за віком згідно ст.26 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” №1058-IV від 09.07.2003 (далі - Закон №1058).
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 25.09.2024 позовні вимоги були задоволені повністю.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ГУ ПФУ у Львівській області подало апеляційну скаргу, в якій через неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права просить його скасувати та прийняти постанову, якою відмовити позивачці у задоволенні позовних вимог повністю.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що стаж позивачки становить 24 роки 10 місяців 02 дні, що недостатньо для призначення пенсії за віком. Згідно поданих документів до страхового стажу не було зараховано період роботи з 26.10.1981 по 11.06.1982 згідно записів №1, №2 у трудовій книжці НОМЕР_1 , оскільки дату наказу про звільнення дописано та не завірено належним чином. Для зарахування вказаного періоду до страхового стажу слід надати уточнюючу довідку, видану на підставі первинних документів та відомості про реорганізацію підприємства, період роботи з 01.01.1992 по 27.08.1992 згідно записів у трудовій книжці НОМЕР_1 , оскільки відповідно до Закону України “Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993” №2783-ІХ від 01.12.2022 (далі - Закон №2783) до страхового стажу зараховуються періоди роботи (служби) у РСФСР по 31.12.1991. Період роботи з 29.10.1992 по 20.04.1993 (записи №12, №13), оскільки дату звільнення виправлене, не завірено належним чином, дату наказу про звільнення дописано. Для зарахування вказаного періоду до страхового стажу слід надати уточнюючу довідку, видану на підставі первинних документів та відомості про реорганізацію підприємства. Функції щодо розгляду заяви про перерахунок пенсії ГУ ПФУ у Львівській області вичерпано.
У відзиві на апеляційну скаргу позивачка просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні по справі матеріали та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що позивачка є громадянкою України, що підтверджується копією паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 .
Згідно копії трудової книжки серії НОМЕР_1 позивачка має наступний трудовий стаж : 26.10.1981 – прийнята на посаду лаборанта сектору Науково-дослідного та навчального центру ВО “Запад ЄВМ комплекс”; 11.06.1982 – звільнена з посади за власним бажанням відповідно до статті 38 КЗпП УРСР; 01.09.1982 – прийнята лаборантом кабінет фізики до Єлізовської середньої школи №1; 01.09.1983 – звільнена у зв`язку з вступом до педагогічного інституту; 01.09.1983 – зарахована на 1-ий курс історичного факультету денного відділення до Камчатського держпедінституту; 29.08.1988 – закінчила Камчатський педінститут за спеціальністю “англійська та німецька мова”; 06.09.1988 – прийнята вчителем німецької мови до СШ №24; 27.08.1992 – звільнена за закінченням трудового договору; 29.10.1992 – прийнята на посаду секретаря-референта до Українсько-німецького спільного підприємства “Фірма “Бата”; 20.04.1993 – звільнена із займаної посади у зв`язку з ліквідацією підприємства; 03.05.1993 – прийнята на посаду секретаря-друкарки ректорату Київського університету ім. Тараса Шевченка; 01.09.1993 – переведена на посаду викладача кафедри англійської мови природничих факультетів факультету іноземної філології; 20.01.1996 – звільнена з роботи за власним бажанням; 01.02.1997 – прийнята на посаду старшого викладача кафедри англійської філології до Каммчатського держпедінституту; 27.07.1997 – звільнена за власним бажанням; 30.07.1997 – прийнята на посаду викладача англійської мови до “Англійського ліцею”; 31.12.2001 – звільнена за власним бажанням; 19.01.2011 – призначена на посаду вчителя англійської мови Вишгородської ЗОШ І-ІІІ ступенів; 07.08.2012 – звільнена за власним бажанням; 01.09.2012 – зарахована викладачем циклової комісії філологічних та суспільних дисциплін до Державного закладу “Київський коледж зв`язку”.
Згідно довідки №б/н-09 від 21.01.2019, позивачка працювала в Муніципальному навчальному закладі “Середня загальноосвітня школа №24” м. Петропавлівська-Камчатського з 06.09.1988 по 26.08.1992, довідок №48, №49, №50 від 28.12.2009 працювала за договором відплатного надання послуг у Недержавному закладі освіти “Англійський ліцей” у період з 16.09.1996 по 31.05.2000, з 01.11.2000 по 31.12.2001, з 01.01.2002 по 31.05.2002, з 15.09.2002 по 31.05.2003, з 15.09.2003 по 30.05.2004, з 15.09.2004 по 30.05.2005, з 01.06.2005 по 31.08.2005, з 15.09.2005 по 30.05.2006, з 15.09.2006 по 31.12.2006, з 01.01.2007 по 31.08.2007, з 03.09.2007 по 31.05.2008, з 01.09.2008 по 31.05.2009, з 01.07.2009 по 31.12.2009. Із заробітку за вказані періоди відраховувались внески у Пенсійний фонд російської федерації.
14.03.2024 позивачка звернулася до ГУ ПФУ в м. Києві із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону №1058, яка розглядалась за принципом екстериторіальності ГУ ПФУ у Львівській області, яким було прийняте оспорюване рішення про відмову у призначенні пенсії за віком, оскільки страховий стаж позивачки становить 24 роки 10 місяців. Необхідний страховий стаж, визначений ст.26 Закону №1058 становить 31 рік. За доданими документами до стажу роботи не зараховано : період роботи з 26.10.1981 по 11.06.1982, згідно трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки дату наказу на звільнення дописано та не завірено належним чином. Для зарахування необхідно надати уточнюючу довідку, видану на підставі первинних документів та відомості про реорганізацію підприємства; період роботи з 01.01.1992 по 27.08.1992, згідно трудової книжки НОМЕР_1 , оскільки відповідно до Закону №2783 до страхового стажу зараховуються періоди роботи (служби) на РРФСР по 31.12.1991; період роботи з 29.10.1992 по 20.04.1993, оскільки дату звільнення виправлено та не завірено належним чином. Для зарахування необхідно надати уточнюючу довідку, видану на підставі первинних документів та відомості про реорганізацію підприємства.
Вважаючи оспорюване рішення протиправним, ОСОБА_1 звернулася до адміністративного суду з даним позовом.
Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з того, що трудова книжка позивачки містить всі необхідні записи про роботу у спірний період, ці записи є належними та допустимими доказами підтвердження трудового стажу позивача. Разом з тим, доказів які б спростовували спірні періоди трудової діяльності позивачки відповідач не надав. Також, суд звернув увагу, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки. Суд також зазначив, що під час вирішення питання про наявність у позивачки права на пенсію за віком відповідачем повинен був бути врахований трудовий стаж та заробітна плата, набуті ним на території будь-якої з держав - учасниць Угоди, в тому числі на території російської федерації. Суд дійшов висновку. що оскільки позивачка працювала у російській федерації в той час, коли усі вищевказані міжнародні договори були чинні, у відповідача не було підстав не зараховувати стаж роботи позивача на території російської федерації.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права, а також при повному, всебічному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, виходячи з наступного.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовідносини, що виникають у сфері пенсійного забезпечення громадян, регулюються Законом України “Про пенсійне забезпечення” №1788-XII від 05.11.1991 (далі - Закон №1788) та Законом №1058.
Згідно ч.1 ст.9 Закону №1058, в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Статтею 46 Конституції України кожному громадянину гарантується право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.8 Закону №1058, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.
Спірним у даній справі є питання зарахування до страхового стажу позивачки періодів її роботи згідно записів трудової книжки для призначення пенсії.
Відповідно до ст.48 Кодексу законів про працю України, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Трудова книжка ведеться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі на сезонних і тимчасових працівників. На позаштатних працівників трудова книжка ведеться за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Згідно ч.1, 2, 4 ст.24 Закону №1058, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до п.16 Розділу XV “Прикінцеві положення” Закону №1058, до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду до прийняття Закону №1058 регулював Закон №1788, статтею 56 якого визначено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Відповідно до ст.62 Закону №1788, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На виконання ст.62 Закону №1788, Кабінет Міністрів України постановою №637 від 12.08.1993 затвердив Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі - Порядок №637), пунктом 1 якого визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка, за відсутності її або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Згідно абз.1 п.3 Порядку №637, за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Тобто, законодавством України встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями у первинних документах.
Вказане узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 16.04.2020 по справі №159/4315/16-а, від 26.04.2021 по справі №348/2180/16-а.
Підставою для відмови позивачці у зарахуванні спірних періодів з 26.10.1981 по 11.06.1982 та з 29.10.1992 по 20.04.1993 до страхового стажу згідно трудової книжки НОМЕР_1 слугувало те, що дату наказу на звільнення дописано та не завірено належним чином.
Наказом Міністерства праці України №58 від 29.07.1993 було затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників (далі - Інструкція №58), відповідно до п.1.1 якої, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Відповідно до п.2.4 Інструкції №58, усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження); записи виконуються арабськими цифрами; записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.
У пункті 2.6 Інструкції №58 вказано, що у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Власник або уповноважений ним орган за новим місцем роботи зобов`язаний надати працівнику в цьому необхідну допомогу.
До прийняття Інструкції №58 порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, регламентувався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженою постановою Держкомпраці СРСР №162 від 20.07.1974, правилами якої було також передбачено, що трудова книжка є основним документом трудової діяльності робочих і службовців, а усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).
Аналіз вказаних нормативно-правових актів дає підстави для висновку, що законодавцем покладено обов`язок ведення трудових книжок на адміністрацію підприємств
Відтак, неналежне ведення трудової книжки не може позбавити особу права на включення періодів роботи до страхового стажу і на отримання пенсії з його врахуванням.
Крім того, відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, тому недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а отже, й не може впливати на її особисті права.
Такий висновок суду першої інстанції узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 06.02.2018 по справі №677/277/17.
Колегія суддів наголошує, що працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення його трудової книжки та бухгалтерських документів на підприємстві, а тому неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком на загальних підставах.
В контексті наведеного слід зазначити, що підставою для призначення пенсії є відповідний стаж роботи і визначальним є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.
Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17.07.2018 по справі №220/989/17.
При цьому, відповідач не був позбавлений права в разі наявності певних розбіжностей у документах, чи відсутності окремих документів в архівних установах, для підтвердження стажу роботи, звертатись із відповідними листами, запитами до підприємств, установ, організацій, з метою отримання інформації, в тому числі, уточнюючої довідки чи документів, які містять відомості про періоди роботи, характер праці, тривалість трудоднів тощо. У спірному випадку орган пенсійного фонду мав всі правові підстави для вжиття необхідних заходів щодо встановлення наявності чи відсутності у позивача трудового стажу за спірні періоди роботи позивача. Однак, відповідачем не здійснено жодних дій, спрямованих на отримання відомостей, додаткових документів, на підставі яких можна було б додатково підтвердити страховий стаж позивача.
За змістом висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 06.03.2018 по справі №754/14898/15-а, не всі недоліки записів у трудовій книжці можуть бути підставою для неврахування відповідного стажу, оскільки визначальною обставиною є підтвердження факту зайнятості особи на відповідних роботах, а не правильність записів у трудовій книжці.
Також, у постанові Верховного Суду від 21.02.2018 по справі №687/975/17 сформована правова позиція, за змістом якої, на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретній посаді, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з його трудового стажу, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.
Крім того, Верховний Суд у постанові від 24.05.2018 по справі №490/12392/16-а (провадження № К/9901/2310/18) висловив позицію про те, що певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.
Також відповідачем не надано доказів того, що позивачка не працювала або її періоди роботи не відповідають дійсності, чи записи у її трудовій книжці стосовно стажу роботи зроблені неправильно, неточно або з іншими вадами, які заважають їх зарахуванню до стажу роботи, або взагалі відсутні, а тому колегія суддів вважає за можливе вважати їх як належною інформацією, яка утримує в собі доказову складову на підтвердження права позивачки на пенсійне забезпечення.
У спірних правовідносинах орган пенсійного забезпечення не здійснив жодних дій, спрямованих на отримання відомостей або додаткових документів, на підставі яких можна було б переконатися у достовірності поданих документів на підтвердження стажу позивача, що, на переконання суду, є порушенням вищезазначених норм.
За таких обставин, пенсійний орган фактично переклав на позивачку тягар доказування власного неперевіреного сумніву у достовірності документів, отриманих особою, що є непропорційним заявленій легітимній меті (підтвердження періодів роботи позивача), тому зазначені дії не можна вважати такими, які вчинені обґрунтовано, добросовісно та розсудливо.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що період роботи з 26.10.1981 по 11.06.1982 на посаді лаборанта сектору Науково-дослідного та навчального центру ВО “Запад ЄВМ комплекс” та з 29.10.1992 по 20.04.1993 в Українсько-німецькому спільному підприємстві “Фірма “Бата” підлягають зарахуванню до страхового стажу позивачки.
Щодо вимоги позивачки про зарахування стажу роботи в російській федерації з 01.01.1992 по 27.08.1992 та з 16.09.1996 по 31.05.2000, з 01.11.2000 по 31.12.2001, з 01.01.2002 по 31.05.2002, з 15.09.2002 по 31.05.2003, з 15.09.2003 по 30.05.2004, з 15.09.2004 по 30.05.2005, з 01.06.2005 по 31.08.2005, з 15.09.2005 по 30.05.2006, з 15.09.2006 по 31.12.2006, з 1.01.2007 по 31.08.2007, з 3.09.2007 по 31.05.2008, з 1.09.2008 по 31.05.2009, з 01.07.2009 по 31.12.2009, колегія суддів зазначає наступне.
Питання пенсійного забезпечення громадян України, які працювали на території російської федерації, регулювалися Угодою про гарантії прав громадян держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, відповідно до якої пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць Угоди здійснюється за нормами законодавства держави, на території якої вони проживають. Ця угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав-учасниць Угоди (стаття 5 Угоди). Обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу.
Відповідно до ст.1 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, яка підписана та набрала чинності 13.03.1992, пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць даної угоди та членів їх сімей проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають. Вказана Угода підписана Україною та російською федерацією та відповідно, була обов`язкова для застосування в спірний період державними органами вказаних держав.
Статтею 6 Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення встановлено, що призначення пенсій громадянам держав-учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.
Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.
Згідно абз. 2, 3 ст.6 Угоди між Урядом України і Урядом Російської Федерації “Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн” від 14.01.1993, трудовий стаж, включаючи стаж, який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визначається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність.
Наведені положення вказаних Угод передбачають, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди враховується при встановленні права на пенсію і її обчисленні. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалася трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.
Отже, наведені положення вказаних міжнародних договорів передбачають, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, та заробіток (дохід) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.
Колегія суддів зазначає, що хоч російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності незалежних держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, однак у спірні періоди роботи позивачки вказана Угода була чинною та передбачала право на пенсію громадянам держав - учасниць Угоди з урахуванням трудового стажу, набутого на території будь-якої з цих держав.
Згідно записів трудової книжки, позивачка з 06.09.1988 по 26.08.1992 працювала в Муніципальному навчальному закладі “Середня загальноосвітня школа №24” м. Петропавлівська-Камчатського, що підтверджується довідкою №б/н-09 від 21.01.2019. 
У періоди з 16.09.1996 по 31.05.2000, з 01.11.2000 по 31.12.2001, з 01.01.2002 по 31.05.2002, з 15.09.2002 по 31.05.2003, з 15.09.2003 по 30.05.2004, з 15.09.2004 по 30.05.2005, з 01.06.2005 по 31.08.2005, з 15.09.2005 по 30.05.2006, з 15.09.2006 по 31.12.2006, з 01.01.2007 по 31.08.2007, з 03.09.2007 по 31.05.2008, з 01.09.2008 по 31.05.2009, з 01.07.2009 по 31.12.2009 позивачка працювала за договором відплатного надання послуг у Недержавному закладі освіти “Англійський ліцей”, що підтверджується довідками №48, №49, №50 від 28.12.2009, за змістом яких, із заробітку за вказані періоди відраховувались внески у Пенсійний фонд російської федерації.
Таким чином, відповідачем протиправно відмовлено позивачці у зарахуванні спірних періодів її роботи на території російської федерації.
Враховуючи висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 08.02.2024 по справі №500/1216/23, дії зобов`язального характеру має вчинити територіальний орган ПФУ, визначений за принципом екстериторіальності, тобто ГУ ПФУ у Львівській області.
Судом вірно встановлено, що для прийняття рішення за результатами поданої позивачкою заяви за принципом екстериторіальності структурним підрозділом визначено ГУ ПФУ у Львівській області, рішенням якого ОСОБА_1 відмовлено в призначенні пенсії за віком.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що дії зобов`язального характеру щодо призначення позивачці пенсії за віком має вчинити територіальний орган ПФУ, визначений за принципом екстериторіальності, що вирішував питання призначення їй пенсії за віком, яким у цьому випадку є ГУ ПФУ у Львівській області.
Суд першої інстанції не вирішив питання в частині вимог до ГУ ПФУ в м. Києві, проте, з урахуванням приведених вище висновків, це не є самостійною підставою для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо обгрунтованості даного позову.
Відповідно до ч.2 ст.6 КАС України та ст.17 Закону України “Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини”, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського Суду з прав людини (далі – ЄСПЛ) як джерела права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив ЄСПЛ у справі “Проніна проти України” (рішення від 18.07.2006). 
Зокрема, у пункті 23 рішення ЄСПЛ зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.          Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника.
Так, у рішенні від 10.02.2010 у справі “Серявін та інші проти України” ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (RuizTorija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі “Суомінен проти Фінляндії” (Suominen v. Finland) від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі “Гірвісаарі проти Фінляндії” (Hirvisaari v. Finland) від 27.09.2001).
Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Згідно ст.316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене відповідно до норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи, які не спростовані доводами апеляційної скарги, у зв`язку з чим відсутні підстави для її задоволення.          
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення, постановлене за результатами апеляційного перегляду в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст.12, 308, 311, 315, 316, 321, 325, 328, 329 КАС України, суд,                                                                                
                    
                                                   п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 25 вересня 2024 року по справі №380/9337/24 - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	Р. Й. Коваль 	
 	 	І. М. Обрізко