ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"16" квітня 2025 р.           Справа№ 910/15559/23
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Скрипки  І.М.
суддів:            Мальченко А.О. 
          Тищенко А.І. 
 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи    апеляційну скаргу  Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2024 (повний текст складено та підписано 20.09.2024)
у справі №910/15559/23 (суддя Васильченко Т.В.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція»
до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва»
про стягнення 103237,65 грн,-
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
Товариство з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» (далі - відповідач) про стягнення 103 237,65 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач не розрахувався за отримані послуги за договором про співпрацю виконавця послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води з балансоутримувачем та розмежування їх відповідальності №31 від 01.06.2015 року, у зв`язку з чим позивач просить стягнути борг у розмірі 80 348,13 грн, інфляційні втрати у розмірі 18 165,88 грн та 3% річних у розмірі 4 723,64 грн.
Відповідач у відзиві на позов просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, оскільки договір про надання послуг з постачання теплової енергії до нежитлового приміщення площею 63,50 кв. м. по проспекту Соборності, 10/1 у місті Києві між позивачем та відповідачем не укладався. У підтвердження вищевикладеного зауважує на тому, що він жодного разу не здійснював оплату, тобто підтвердження акцептування договору про надання послуг з постачання теплової енергії не відбулося, а долучені позивачем до матеріалів позову документи підтверджують виключно факт надання послуг з централізованого опалення до житлового будинку та не доводять фактичного користування послугою відповідачем. При цьому вказує, що позивач ніколи не інформував його про необхідність здійснювати оплати згідно тарифів, чим фактично позбавив можливості відповідача здійснювати такі оплати. Поміж тим зауважує, що частина позовних вимог про стягнення заборгованості та компенсаційних втрат пред`явлені позивачем з пропуском трирічного строку позовної давності, адже позов поданий до суду 29.09.2023, тоді як спірним періодом є листопад 2017 - квітень 2023 року.
У відповіді на відзив позивач наголошує на тому, що відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг не може бути самостійною підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі та за приписом частини 1  статті 17 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»  споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Вказує, що ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні  статті 212 Цивільного кодексу України  та не є простроченням кредитора у розумінні  статті 613 Цивільного кодексу України, а тому наявність або відсутність рахунку на оплату наданих послуг не звільняє відповідача від обов`язку здійснити оплату за отримані послуги. При цьому, наголошує, що пропущеною може бути позовна давність лише за вимогами, що виникли до 12 березня 2017 року, адже після цієї дати строк позовної давності продовжений на час дії карантину запровадженого Урядом та оголошеного у країні воєнного стану.
Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття
Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.09.2024 у справі №910/15559/23 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» про стягнення 103237,65 грн задоволено частково.
Стягнуто з Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» (02002, м. Київ, вул. Пантелеймона Куліша (колишня Челябінська), будинок 9-Г; ідентифікаційний код 39606435) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» (02094, м. Київ, вул. Гната Хоткевича, буд. 20, ідентифікаційний код 37739041) основний борг у розмірі 65637 (шістдесят п`ять тисяч шістсот тридцять сім) грн 29 коп., 3% річних у розмірі 4723 (чотири тисячі сімсот двадцять три) грн 64 коп., інфляційні втрати у розмірі 18165 (вісімнадцять тисяч сто шістдесят п`ять) грн 88 коп. та судовий збір у розмірі 2301 (дві тисячі триста одна) грн 54 коп.
В решті позовних вимог відмовлено.
Суд дійшов до висновку про пропущення позивачем строків загальної позовної давності про стягнення з відповідача заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення за період з листопада 2014 року по 12 березня 2017 року включно та вирішив стягнути з відповідача основний борг у розмірі 65  637 грн 29 коп., 3% річних у розмірі 4 723 грн. 64 коп., інфляційні втрати у розмірі 18  165 грн. 54 коп.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Апелянт вважає його таким, що прийняте за не з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідності висновків, викладених у рішенні, встановленим обставинам справи; неправильного застосування норм матеріального та процесуального права.
Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до наступного:
Судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення не враховані пояснення відповідача, з яких випливає, що право господарського відання на об`єкти житлового та нежитлового фонду територіальної громади міста Києва, переданого до сфери управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, виникло з 16 лютого 2015 року на підставі розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 13.02.2015 № 61 «Про організаційно-правові заходи, пов`язані з виконанням рішення Київради від 09.10.2014 року № 270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва», що спростовує висновки Господарського суду міста Києва про надання позивачем послуги з централізованого опалення у період з листопада 2014 по квітень 2023 року загальною вартістю 80348,13 грн.
В контексті заявлених позовних вимог та наданих доказів з боку позивача вбачається
невиконання умов договору про співпрацю, який є достроково розірваним з набранням чинності Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII від 09.11.2017 відповідно до частини першої Прикінцевих та перехідних положень цього Закону та реалізовувався на безоплатній основі.
Договір про співпрацю за своєю правовою природою є договором про надання послуг, проте не передбачений ані Законом України «Про житлово-комунальні послуги», ані Законом України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», ані іншими нормативно-правовими актами з питань житлово-комунальної сфери.
Застосовуючи в оскаржуваному рішенні норми законодавства у сфері теплопостачання, судом не враховані висновки, наведені у постанові Верховного Суду від 25 травня 2023 у cправі № 910/16781/21 за позовом Комунального підприємства Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» про стягнення 164 388 199, 97 грн.
Внаслідок наявності/відсутності правових підстав для стягнення основної суми заборгованості, а також нарахованих сум пені, відсотків річних та інфляційних втрат за неналежне виконання відповідачем умов договору про надання послуг із транспортування теплової енергії.
Як випливає зі змісту вищенаведеного судового рішення підтвердженням наданих за відповідний місяць послуги є підписаний сторонами акт про надання послуг за вирахуванням здійсненої попередньої оплати, що також не враховано судом під час ухвалення оскаржуваного рішення.
Договором про співпрацю не встановлено причинно-наслідковий зв`язок з нежитловим приміщенням опалювальною площею 63,50 кв.м. за відсутності доданого додатку № 1 до Договору про співпрацю.
Відповідач наголошує на відсутності будь-яких належних та допустимих доказів, наданих Позивачем на підтвердження факту приєднання Відповідача до умов індивідуального договору (акцептування договору) - відсутня підписана з боку Відповідача заява-приєднання, підтвердження наявних рахунків на оплату наданих послуг та факт отримання послуг.
На думку апелянта судом під час ухвалення оскаржуваного рішення не враховані висновки, наведені у постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 19.01.2022 у справі № 922/1246/21: Договори між юридичними особами повинні вчинятись у письмовій формі, при цьому правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) - особами, уповноваженими на це їхніми установчими документами. Якщо зміст правочину, волю сторін зафіксовано в одному або кількох документах (у тому числі, електронних, за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, то він також вважається таким, що вчинений у письмовій формі, за умови, якщо він підписаний його стороною. Намір юридичної особи, яка зробила пропозицію укласти договір, вважати себе зобов`язаною в разі її прийняття, може виражатися лише за умови підписання проєкту договору й направлення його іншій стороні. Без підписання такого паперового документа власноруч чи при складенні електронного документа без накладення електронного підпису уповноваженою на укладення договорів посадовою особою юридичної особи не можна вважати, що така юридична особа готова взяти на себе зобов`язання в разі прийняття пропозиції укласти договір іншим контрагентом.
Судом не враховано той факт, що обов`язок оплачувати надані послуги виникає лише у разі отримання споживачем певних послуг. Питання щодо фактичного користування житлово- комунальними послугами входить до предмета доказування у справі та має істотне значення для її правильного вирішення.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу позивач спростовує доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, оскаржуване рішення просить залишити без змін.
Клопотання відповідача про зупинення провадження у даній справі до вирішення іншої справи №910/6125/24 колегією суддів відхилено з підстав необґрунтованості, виходячи з того, що  предметом розгляду справи №910/6125/24 є стягнення з відповідача завданих позивачу збитків у вигляді втрат з витоку гарячої води у внутрішньо будинковій мережі гарячого водопостачання будтинку №2 по вул.Харківське шосе в м.Києві, спричинене бездіяльністю відповідача, які були виявлені у серпні 2023 та сталися внаслідок неналежного утримання останнім внутрішньо будинковій мережі гарячого водопостачання, а не визнання достроково розірваним або недійсним укладеного 01.06.2015 між керуючою компанією та Товариством договору №31 про співправцю виконавця послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води з балансоутримувачем та розмежування їх відповідальності.
Дані обставини не мають відношення до справи №910/15559/23, предметом якої є стягнення з відповідача заборгованості за надані позивачем послуги з постачання теплової енергії до нежитлового приміщення відповідача, яке знаходиться за іншою адресою.
Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Відповідно до витягу з         протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Мальченко А.О., Агрикова О.В.          
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2024 у справі №910/15559/23, ухвалено розгляд апеляційної скарги Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2024 у справі №910/15559/23 здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Розпорядженням Керівника апарату від 21.02.2025 №09.1-08/620/25 згідно рішення Вищої ради правосуддя від 20.02.2025 про звільнення судді Північного апеляційного господарського суду Агрикової О.В. у відставку, справу №910/15559/23 передано на повторний автоматизований розподіл судових справ.
Згідно витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.02.2025 справу №910/15559/23 передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючого судді Скрипки І.М., суддів Мальченко А.О., Тищенко А.І.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 21.02.2025 прийнято до провадження колегією суддів у визначеному складі апеляційну скаргу Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2024 у справі №910/15559/23, ухвалено розгляд апеляційної скарги Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2024 у справі №910/15559/23 здійснювати у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
Відповідно до положень  Закону України «Про внесення змін до деяких Законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії» від 10.04.2014 №1198-VII  виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).
На підставі виданої за рішенням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг ліцензії на постачання теплової енергії №198 від 01.06.2012 (переоформлене рішенням №1159 від 21.06.2016), позивач є виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, зокрема, у будинку №10/1 по проспекту Соборності (попередня назва проспект Возз`єднання) у місті Києві.
Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» створене рішенням Київської міської ради №270/270 від 09.10.2014 року «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва», засноване на комунальній формі власності територіальної громади міста Києва та віднесене до сфери управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації.
Відповідно до пункту 2.2.1 Статуту Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» затвердженого розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) №4 від 06.01.2015 року предметом діяльності підприємства є: утримання житлового і нежитлового фонду, що належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва та закріплений за підприємством на праві господарського відання, а також обслуговування житлового і нежитлового фонду, що не належить до комунальної власності м. Києва, на договірних засадах у встановленому порядку.
Згідно розпорядження Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації №61 від 13.02.2015 року «Про організаційно-правові заходи, пов`язані з виконанням рішення Київради від 09.10.2014 №270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва»» на праві господарського відання за Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва» закріплено об`єкти житлового і нежитлового фонду територіальної громади міста Києва, переданого до сфери управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації та елементи зовнішнього благоустрою.
Із наявних в матеріалах справи довідок вбачається, що нежитлове приміщення площею 63,5 кв. м. у будинку №10/1 по проспекту Соборності у місті Києві, перебуває у користуванні Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» та не заперечується відповідачем.
01.06.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» (виконавець) та Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» (балансоутримувач) було укладено договір про співпрацю виконавця послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води з балансоутримувачем та розмежування їх відповідальності №31 (далі - договір про співпрацю), за умовами пункту 1.1 якого балансоутримувач зобов`язується забезпечити належні умови для передачі (транзиту) теплової енергії та гарячої води внутрішньобудинковими мережами, що знаходяться у його власності або на його балансі при наданні виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води споживачам цих послуг, в будинках відповідно до додатку №1 до договору.
Пунктом 2.1.8 договору про співпрацю передбачено, що виконавець послуг має право отримувати від балансоутримувача інформацію, яка впливає на визначення обсягів та вартості наданих у розрахунковому періоді послуг централізованого опалення та постачання гарячої води, у тому числі про зміну орендарів нежитлових приміщень.
Пунктами 2.4.22 та 2.4.23 договору про співпрацю встановлено, що балансоутримувач зобов`язаний: у місячний термін повідомляти виконавця послуг про розірвання договору оренди з орендарем; укласти з виконавцем послуг договори про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води до нежитлових приміщень та суб`єктам господарювання на нежитлові приміщення житлового фонду, що є їх власністю (в тому числі на тимчасово вільні приміщення будинку комунальної форми власності).
Договір набирає чинності з 01.06.2015 і діє до 31.12.2015. У разі коли за місяць до закінчення дії договору однією зі сторін не заявлено у письмовій формі про розірвання договору або необхідність його перегляду, цей договір вважається пролонгованим на наступний рік (пункт 6.1 та 6.2 договору).
При цьому, відповідно до  статті 24 Закону України «Про теплопостачання»  (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) основними обов`язками споживача теплової енергії, зокрема, є своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.
Відповідно до частини 3  статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»  (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) споживач зобов`язаний, зокрема, укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.
Як зазначає позивач, ним у газеті Хрещатик від 23.07.2014 №103(4503) було розміщено повідомлення про те, що з 01.07.2014 Товариство з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» є виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання та буде укладати договори з кожним споживачем зазначених комунальних послуг на території Дарницького та Дніпровського районів міста Києва.
У подальшому, ТОВ «Євро-Реконструкція» на власному офіційному веб-сайті було опубліковано типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання теплової енергії та типовий індивідуальний договір про надання послуги з постачання гарячої води, які є публічними договорами приєднання і укладаються з урахуванням статей  633,  634,  641,  642 Цивільного кодексу України.
Однак, сторонами не було укладено договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води в будинку №10/1 по пр. Соборності в м. Києві.
У той же час, Товариство з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» надало відповідачу послуги з централізованого опалення у період з листопада 2014 по квітень 2023 року загальною вартістю 80348,13 грн.
Про належне виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» своїх обов`язків свідчить також відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення ним порядку надання послуг з централізованого опалення.
Відповідач свого обов`язку з оплати наданих послуг належним чином не виконав, у зв`язку з чим виник борг за надані послуги в розмірі 80348,13 грн, що і стало підставою звернення позивача до суду з даним позовом.
Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови
Згідно з частиною першою  статті 270 ГПК України  в суді апеляційної інстанції справи переглядаються за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням особливостей, передбачених у цій Главі.
У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5  ст. 269 ГПК України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
У відповідності до  ст. 129 Конституції України  та ч. 1  ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі «Трофимчук проти України» no.4241/03 від 28.10.2010).
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що рішення суду, яке переглядається, підлягає залишенню без змін, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що внаслідок укладення договору про співпрацю виконавця послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води з балансоутримувачем та розмежування їх відповідальності №31 від 01.06.2015 року між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2  статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов`язки.
Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення  Господарського кодексу України  як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.
Відповідно до абзацу 2 пункту 1  статті 193 Господарського кодексу України  до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення  Цивільного кодексу України  з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.
Згідно зі  статтею 173 Господарського кодексу України, визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Частиною 1  статті 628 Цивільного кодексу України  визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства
Відповідно до  статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).
Згідно зі  статтею 526 Цивільного кодексу України  зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог  Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до  статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Частиною першою  статті 193 Господарського кодексу України  встановлено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (частина 7  статті 193 Господарського кодексу України).
За приписами  ст. 275 Господарського кодексу України  за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Відпуск енергії без оформлення договору енергопостачання не допускається. Предметом договору енергопостачання є окремі види енергії з найменуванням, передбаченим у державних стандартах або технічних умовах.
Частинами 6, 7  ст. 276 Господарського кодексу України  встановлено, що розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору. Договір може передбачати попередню оплату, планові платежі з наступним перерахунком або оплату, що проводиться за вартість прийнятих ресурсів.
Основні правові, економічні та організаційні засади діяльності на об`єктах сфери теплопостачання та регулювання відносин, пов`язаних з виробництвом, транспортуванням, постачанням та використанням теплової енергії з метою забезпечення енергетичної безпеки України, підвищення енергоефективності функціонування систем теплопостачання, створення і удосконалення ринку теплової енергії та захисту прав споживачів та працівників сфери теплопостачання, визначені  Законом України «Про теплопостачання».
Відповідно до  статті 2 Закону України «Про теплопостачання»  він регулює відносини, що виникають у зв`язку з виробництвом, транспортуванням, постачанням і використанням теплової енергії, державним наглядом за режимами споживання теплової енергії, безпечною експлуатацією теплоенергетичного обладнання та безпечним виконанням робіт на об`єктах у сфері теплопостачання суб`єктами господарської діяльності незалежно від форм власності.
Відповідно до  статті 1 Закону України «Про теплопостачання»  теплова енергія - товарна продукція, що виробляється на об`єктах сфери теплопостачання для опалення, підігріву питної води, інших господарських і технологічних потреб споживачів, призначена для купівлі-продажу; постачання теплової енергії (теплопостачання) - господарська діяльність, пов`язана з наданням теплової енергії (теплоносія) споживачам за допомогою технічних засобів транспортування та розподілом теплової енергії на підставі договору; споживач теплової енергії - фізична або юридична особа, яка використовує теплову енергію на підставі договору; теплопостачальна організація - суб`єкт господарської діяльності з постачання споживачам теплової енергії; місцева (розподільча) теплова мережа - сукупність енергетичних установок, обладнання і трубопроводів, яка забезпечує транспортування теплоносія від джерела теплової енергії, центрального теплового пункту або магістральної теплової мережі до теплового вводу споживача.
Згідно  ст. 4 Закону України «Про теплопостачання»  проектування, будівництво, реконструкція, ремонт, експлуатація об`єктів теплопостачання, виробництво, постачання теплової енергії регламентуються нормативно-правовими актами, які є обов`язковими для виконання всіма суб`єктами відносин у сфері теплопостачання.
Пунктами 4, 6  ст. 19 Закону України «Про теплопостачання»  передбачено, що теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу. Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Відповідно до Правил користування тепловою енергією, затверджених  Постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.07 № 1198  (далі - Правила) Правила визначають взаємовідносини між теплопостачальними організаціями та споживачами теплової енергії (п. 1 Правил).
Пунктом 3 Правил передбачено, що споживач теплової енергії - це фізична особа, яка є власником будівлі або суб`єктом підприємницької діяльності, чи юридична особа, яка використовує теплову енергію відповідно до договору.
Умовами п. п. 4, 14 Правил користування тепловою енергією визначено, що користування тепловою енергією допускається лише на підставі договору купівлі - продажу теплової енергії між споживачем і теплопостачальною організацією (далі - договір), крім підприємств, що виробляють та використовують теплову енергію для цілей власного виробництва. Договори укладаються відповідно до типових договорів. Форми типових договорів затверджуються центральним органом виконавчої влади у сфері теплопостачання. Споживач зобов`язаний укласти з теплопостачальною організацією договір до початку подачі теплоносія до системи теплоспоживання.
Відповідно до п. 1 ч. 3  ст. 24 Закону України «Про теплопостачання»  серед основних обов`язків споживача теплової енергії є своєчасне укладання договору з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.
Закон України «Про житлово-комунальні послуги»  визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.
Відповідно до п. 5, 13 ч. 1  ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»  житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг; споживач житлово-комунальних послуг (далі - споживач) - індивідуальний або колективний споживач.
Пунктом 2 ч. 1  ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»  визначено, що до житлово-комунальних послуг належать, зокрема, комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.
Згідно п. 3, 4 ч. 2  ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»  виконавцями комунальних послуг є, зокрема послуг з постачання теплової енергії - теплопостачальна організація; послуг з постачання гарячої води - суб`єкт господарювання, який є власником (або володіє і користується на інших законних підставах) теплової, тепловикористальної або теплогенеруючої установки, за допомогою якої виробляє гарячу воду, якщо споживачами не визначено іншого постачальника гарячої води.
Пунктом 1 частини 1  статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»  передбачено право споживача одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 2  статті 7 цього Закону  обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.
Приписами ч. 1, 2  ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»  встановлено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону.
Згідно п. 1 ч. 2  ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»  споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом. Аналогічна норма містилась п. 1 ч. 3  ст. 20 Закону України № 1875-IV від 24.06.2004 «Про житлово-комунальні послуги», який втратив чинність на підставі  Закону № 2189-VIII.
Відповідно до п. 2 ч. 2  ст. 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»  виконавець комунальної послуги зобов`язаний готувати та укладати із споживачем договори про надання комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов їх виконання згідно з типовим договором. Аналогічна норма містилась у п. 3 ч. 2  ст. 21 Закону України № 1875-IV від 24.06.2004 «Про житлово-комунальні послуги», який втратив чинність на підставі  Закону № 2189-VIII.
Статтею 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»  визначено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.
Як вбачається з матеріалів справи, 01.06.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція», як виконавцем, та Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», як балансоутримувачем, було укладено договір про співпрацю виконавця послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води з балансоутримувачем та розмежування їх відповідальності №31, за умовами пункту 1.1 якого балансоутримувач зобов`язується забезпечити належні умови для передачі (транзиту) теплової енергії та гарячої води внутрішньобудинковими мережами, що знаходяться у його власності або на його балансі при наданні виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води споживачам цих послуг, в будинках відповідно до додатку №1 до договору.
Пунктом 2.4.23 договору про співпрацю передбачено, що балансоутримувач зобов`язаний укласти з виконавцем послуг договори про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води до нежитлових приміщень та суб`єктам господарювання на нежитлові приміщення житлового фонду, що є їх власністю (в тому числі на тимчасово вільні приміщення будинку комунальної форми власності).
Товариством з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» було розміщено у газеті «Хрещатик» (№103(4503) від 23.07.2014) повідомлення із пропозицією про укладення договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води шляхом звернення споживачів до підрозділів теплопостачальної організації позивача із зазначенням відповідної адреси.
Судом встановлено, що всупереч умов договору про співпрацю виконавця послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води з балансоутримувачем та розмежування їх відповідальності №31 від 01.06.2015 між сторонами не було укладено відповідний договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води у спірний період.
У той же час, з листопада 2014 по квітень 2023 включно позивачем надано відповідачу послуги з централізованого опалення нежитлового приміщення опалювальною площею 63,50 кв.м на загальну суму 80348,13 грн., за які відповідач не розрахувався.
Претензій щодо якості отриманих послуг, відмови від отримання послуг від відповідача не надходило.
Як вбачається з матеріалів справи, облік теплової енергії на потреби централізованого опалення за адресою: м. Київ, пр. Соборності, 6, здійснюється приладом комерційного обліку SKS-3 заводський номер 19479, відповідно до акту постановки на комерційний облік приладів теплової енергії споживача.
Надання послуг з централізованого опалення в межах опалювальних періодів підтверджується нарядами: № 28093 від 21.10.2014 року (включення), № 34927 від 06.04.2015 року (відключення), № 40503 від 06.10.2015 року (включення), № 46293 від 01.04.2016 року (відключення), № 53739 від 05.10.2016 року (включення), № 57416 від 01.03.2017 року (відключення), № 63475 від 02.10.2017 року (включення), № 68013 від 02.04.2018 року (відключення), № 1399 від 01.11.2018 року (підключення), № 4793 від 05.04.2019 року (відключення), № 6820 від 25.10.2019 року (підключення), № 8307 від 05.04.2020 року (відключення), № 10055 від 16.10.2020 року (підключення), № 3661/1 від 05.04.2021 року (відключення), № 5224/1 від 23.10.2021 року (підключення), № 552/1 від 28.03.2022 року (відключення), № 471/1 від 20.10.2022 року (підключення), № 222/1 від 08.04.20232 року (відключення).
Позивачем до позовної заяви долучено показники засобу обліку теплової енергії з 16.10.2017 до 25.10.2017, з 25.10.2017 до 22.11.2017, з 20.12.2017 до 24.01.2018, з 24.01.2018 до 20.02.2018, з 20.02.2018 до 26.03.2018, з 20.11.2018 до 17.12.2018, з 17.12.2018 до 21.01.2019, з 21.01.2019 до 19.02.2019, з 19.02.2019 до 19.03.2019, з 19.03.2019 до 11.04.2019,
та акт про готовність вузла комерційного обліку до опалювального сезону.
Відповідно до частини 1  статті 509 Цивільного кодексу України  зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»  визначено, що житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.
Як передбачено  статтею 13 вказаного Закону, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).
За змістом  статті 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»  комунальні послуги надаються споживачу безперебійно, за винятком часу перерв.
Відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах (ч. 1  ст. 19 вказаного Закону).
Згідно зі  статтею 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»  виконавець зобов`язаний, зокрема, підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором; утримувати в належному технічному стані, здійснювати технічне обслуговування та ремонт внутрішньобудинкових мереж, вживати заходів щодо ліквідації аварійних ситуацій, усунення порушень якості послуг у терміни, встановлені договором та/або законодавством.
Як вбачається з матріалів справи, позивачем було вчинено заходи, направлені на укладання з відповідачем договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: м. Київ, пр. Соборності, 10/1, що підтверджується розміщеним Товариством з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» у газеті Хрещатик повідомленням із публічною пропозицією укладення договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води шляхом звернення споживачів до підрозділів теплопостачальної організації позивача із зазначенням відповідної адреси.
Однак, відповідач не уклав з позивачем відповідний договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: м. Київ, пр. Соборності, 10/1,    у спірний період (з листопада 2014 року по квітень 2023 року) такого договору між сторонам не існувало.
Оскільки законодавством передбачений двосторонній обов`язок щодо укладення договору про надання житлово-комунальних послуг, та право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг,    у разі відмови від оплати таких послуг споживачем з посиланням на відсутність договору такі заперечення не повинні братися до уваги, оскільки споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.
Факт відсутності договору сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Схожий за змістом правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 у справі №6-2951цс15, постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі №751/3840/15-ц, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21.04.2020 у справі №910/7968/19, від 11.04.2018 у справі №904/2238/17 та від 16.10.2018 у справі №904/7377/17.
Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630  затверджено Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, відповідно до яких централізоване опалення - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання (далі - Правила).
Згідно з частиною 3 Правил послуги надаються споживачам безперебійно, виключно за винятком часу перерв, визначених відповідно до частини 3  статті 16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».
Відповідно до пункту 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, що затверджені  постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.
Пунктом 1 частини першої  статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»  (в редакції чинній на момент виникнення заборгованості) передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3  статті 20 цього Закону  обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.
Пунктами 24, 25 Правил передбачено, що споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.
Процедура відключення приміщення від внутрішньобудинкових мереж встановлена Порядком відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженого  наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22.11.2005 року № 4  із змінами і доповненнями, внесеними  наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 06.11.2007 року № 169  (чинним на момент виникнення правовідносин).
Проте, будь-якого належного доказу, зокрема, акта про відключення будинку (нежитлового приміщенні за адресою: м. Київ, пр. Соборності, 10/1) від мережі централізованого опалення матеріали справи не містять.
З матеріалів справи вбачається, що спірне нежитлове приміщення за адресою: м. Київ, пр. Соборності, 10/1, перебуває на балансовому обліку та знаходиться у відповідача на праві господарського відання.
Згідно з частинами 1, 3  статті 78 Господарського кодексу України  комунальне унітарне підприємство утворюється компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління. Майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунальне некомерційне підприємство).
Частиною 1  статті 317 Цивільного кодексу України  встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 395 Цивільного кодексу України  передбачено, що окрім речових прав, зазначених у частині 1 даної статті, законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже майно.
Згідно зі  статтею 133 Господарського кодексу України  основу правового режиму майна суб`єктів господарювання, на якій базується їх господарська діяльність, становлять право власності та інші речові права - право господарського відання, право оперативного управління.
Держава забезпечує рівний захист майнових прав усіх суб`єктів господарювання.
Приписами  статті 136 Господарського кодексу України  визначено, що право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності.
Правом оперативного управління у цьому Кодексі визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом). Власник майна, закріпленого на праві оперативного управління за суб`єктом господарювання, здійснює контроль за використанням і збереженням переданого в оперативне управління майна безпосередньо або через уповноважений ним орган і має право вилучати у суб`єкта господарювання надлишкове майно, а також майно, що не використовується, та майно, що використовується ним не за призначенням. Право оперативного управління захищається законом відповідно до положень, встановлених для захисту права власності (стаття 137 Господарського кодексу України).
Як право власності, так і право господарського відання чи право оперативного управління поєднують можливість володіти, користуватися та розпоряджатися майном.
За приписами частини 4  статті 319 Цивільного кодексу України  власність зобов`язує.
Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 322 Цивільного кодексу України).
Таким чином, наявність у відповідача на балансі та на праві господарського відання будинку №10/1 по проспекту Соборності у місті Києві покладає на останнього обов`язок щодо утримання такого майна.
З урахуванням наведених норм права, що регламентують поняття власності, господарського відання та оперативного управління, цілком правомірним та обґрунтованим є покладення на відповідача у цій справі, як особи, в господарське відання якої (тобто, володіння, користування і розпорядження, зі всіма наслідками відповідальності за таке майно) було передане нежитлове приміщення загальною площею 63,50 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Київ, пр. Соборності, 10/1,а відтак і оплати заборгованості за надані житлово-комунальні послуги.
Згідно з частиною 6  статті 19 Закону України «Про теплопостачання»  споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.
Позивач вказує, що ним були надані відповідачу послуги з централізованого опалення, за які відповідач не розрахувався, внаслідок чого у останнього перед позивачем виникла заборгованість в розмірі 80348,13 грн, яка підтверджена належними доказами наявними в матеріалах справи.
Тоді як, відповідач належних та допустимих доказів на спростування обставин справи, наведених позивачем, суду не надав, а твердження відповідача щодо відсутності у матеріалах справи рахунків на оплату судом відхилені, оскільки ненадання позивачем рахунків не є невідкладною умовою у розумінні  ст. 212 Цивільного кодексу України  та не є простроченням кредитора в розумінні  ст. 613 Цивільного кодексу України, а тому наявність або відсутність рахунку на оплату наданих послуг не звільняє відповідача від обов`язку сплати коштів за надані послуги. 
Крім того, законодавством визначений кінцевий термін розрахунку, а саме плата за послуги вноситься кожного місяця, що настає за розрахунковим.
З урахуванням наявності у відповідача належним чином доведеного факту існування заборгованості перед позивачем, документально підтвердженого та не спростованого, місцевий господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення за період з листопада 2014 року по квітень 2023 року у розмірі 80348,13 грн є обґрунтованими.
У відзиві на позовну заяву відповідач заявив про застосування строків позовної давності, посилаючись на те, що позивачем пропущено строк на звернення до суду за захистом свого права.
Як визначено  ст. 256 Цивільного кодексу України  позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
За приписами ст.  257,  258 Цивільного кодексу України  загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність, зокрема, позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Згідно з частиною 1  статті 261 Цивільного кодексу України  перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до  ст. 262 Цивільного кодексу України  заміна сторін у зобов`язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.
Статтею 267 Цивільного кодексу України  визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
З викладеного вбачається, що позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, необхідно з`ясувати чи порушене право або охоронюваний законом інтерес особи, з метою захисту якого подано позов до суду. Відсутність порушення такого права чи інтересу є підставою для відмови в позові з підстави його необґрунтованості. І лише за умови дійсного порушення права або охоронюваного законом інтересу особи та одночасного спливу строку позовної давності, про що зроблено відповідну заяву іншою стороною у справі, в позові необхідно відмовити у зв`язку із закінченням вказаного строку за відсутності поважних причин пропуску позовної давності.
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").
Тобто, застосування інституту позовної давності є одним з інструментів, який забезпечує дотримання принципу юридичної визначеності, тому, вирішуючи питання про застосування позовної давності, суд має повно з`ясувати усі обставини, пов`язані з фактом обізнаності та об`єктивної можливості особи бути обізнаною щодо порушення її прав та законних інтересів, ретельно перевірити доводи учасників справи у цій частині, дослідити та надати належну оцінку наданим ними в обґрунтування своїх вимог та заперечень доказів.
У даному випадку, заборгованість відповідача перед позивачем за спожиті послуги з централізованого опалення становить 80348,13 грн і виникла за період з листопада 2014 року по квітень 2023 року.
Постановою Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»  (зі змінами), відповідно до  ст. 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»  з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10.03.2020, встановлено з 12.03.2020 до 22.05.2020 на всій території України карантин, який неодноразово продовжувався до 30 червня 2023 року включно.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX,  розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України  доповнено пунктами 12-14 такого змісту, зокрема: « 12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями  257,  258,  362,  559,  681,  728,  786,  1293  цього  Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2120-IX,  розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України  доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями  257-259,  362,  559,  681,  728,  786,  1293  цього  Кодексу, продовжуються на строк його дії».
Законом України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» від 8 листопада 2023 року № 3450-IX, внесено до  Цивільного кодексу України  такі зміни, зокрема, у розділі «Прикінцеві та перехідні положення»: пункт 19 викладено в такій редакції: « 19. У період дії воєнного стану в Україні, введеного  Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану».
24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України  Указом Президента України № 64/2022  введено воєнний стан з 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався та наразі не є припиненим.
Таким чином, станом на момент звернення позивача до суду в Україні діяв воєнний стан.
Отже, з урахуванням того, що на відповідні вимоги позивача застосовується правила загальної позовної давності, втім зважаючи, що з 12.03.2020 в Україні було запроваджено карантин, який діяв до 30.06.2023, а з 24.02.2022 введено воєнний стан, суд дійшов висновку про пропущення позивачем строків загальної позовної давності про стягнення з відповідача заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення за період з листопада 2014 року по січень 2017 року включно, позаяк сплата за спожиті відповідачем послуги з централізованого опалення за лютий 2017 року припала вже після введення на території України карантину, а відповідно перебіг строків позовної давності на вимоги позивача починаючи з лютого 2017 року по квітень 2023 року продовжувалися та зупинялися станом на момент звернення позивача з відповідним позовом до суду.
З огляду на встановлене, суд дійшов висновку про часткове задоволення викладеної у відзиві на позов заяви про застосування строків позовної давності, а тому вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення за період з листопада 2014 року по квітень 2023 року задоволені частково у розмірі 65637,29 грн, в решті позовних вимог в цій частині обґрунтовано відмовлено.
Відповідно до ч. 2  ст. 625 Цивільного кодексу України  боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку  ст. 625 Цивільного кодексу України  є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду №910/12604/18 від 01.10.2019 та у постанові Верховного Суду України у постанові №3-12г10 від 08.11.2010).
Відтак, оскільки відповідач допустив прострочення виконання грошового зобов`язання, позивачем було нараховано та заявлено до стягнення у період з 12.03.2017 року по 18.09.2023 року 3% річних в сумі 4723,64 грн та інфляційні втрати у розмірі    18165,88 грн.
Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку 3% річних та інфляційних втрат у межах заявленого періоду, суд дійшов висновку про те, що він є арифметично вірним, обґрунтованим та здійснений у відповідності до приписів чинного законодавства, у зв`язку з чим позовні вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат обґрунтовано задоволені в заявленому розмірі.
Мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного відповідачем  в апеляційній скарзі
З урахуванням норми п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09.11.2017, індивідуальним споживачем є фізична чи юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальні послуги для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальних послуг.
Згідно ч. 1 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09.11.2017 споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.
Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.
Вказана правова позиція також зазначена у постанові ВСУ від 30.10.2013 № 6-59цс13.
Відповідно до визначень, наданих статтею 1 Закону України «Про житлово- комунальні послуги» № 1875-ІV від 24.06.2004, балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі-балансоутримувач) - це власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистику та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом.
Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» є балансоутримувачем будинку 10/1 по пр. Соборності, в м.Києві, який отриманий ним на підставі п.п. 10-12 рішення Київради від 09 жовтня 2014 року № 270/270.
Відповідно до п.2.2.1 Статуту Відповідача, що затверджений розпорядженням Виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) № 4 від 06.01.2015, текст якого розміщено на Офіційному порталі Києва за адресою: https:kyivcity.gov.ua/npa/pro zatverdzhennya statute komunalnogo pidpriyemstva keruyucha kompaniya z obslugovuvannya zhitlovogo fondu dniprovskogo rayonu m kiyeva 83305.html, предметом його діяльності є утримання житлового та нежитлового фонду, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Києва та закріплений за підприємством на праві господарського відання, а також обслуговування житлового та нежитлового фонду, що не належить до комунальної власності міста Києва, на договірних засадах у встановленому порядку.
Відповідно до п.4.2. Статуту відповідача його майно є основні фонди відображені в його самостійному балансі. Зазначене майно, відповідно до п.4.3. Статуту Відповідача, належить до комунальної власності та закріплене за ним на праві господарського відання
Відповідно до ч.1 ст. 136 Господарського кодексу України, право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами.
З листопада 2014 по квітень 2023 (включно) позивачем надано послуги з централізованого опалення/постачання теплової енергії до нежитлового приміщення опалювальною площею 63,50 кв.м, по пр. Соборності, 10/1 в м.Києві, на загальну суму 80 348, 13 грн. Претензій з приводу якості отриманих послуг, відмови від отримання послуг від
Відповідача до Позивача не надходило.
Позивач звернувся із вказаним позовом до Відповідача на підставі того, що нежитлове приміщення загальною площею 63, 50 кв. м в будинку № 10/1, по пр. Соборності, в м.Києві закріплено за Відповідачем на праві господарського відання, яким він володіє, користується і розпоряджається, а не у звязку з тим,  що 01.06.2015 між КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» та ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» укладено Договір № 31 про співпрацю Виконавця послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води з Балансоутримувачем та розмежування їх відповідальності (надалі - Договір про співпрацю), як помилково зазначає апелянт.
Відповідно до Правил утримання житлових будинків і прибудинкових територій, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу від 17.05.2005 року № 76, саме Балансоутримувач має технічні паспорти на квартирні (багатоповерхові) жилі будинки.
У Позивача, як виконавця комунальних послуг, такі повноваження відсутні, у зв`язку з чим, для здійснення нарахувань вартості послуг з централізованого опалення/постачання теплової енергії, теплопостачальною організацією використовується інформація, надана балансоутримувачем будинку, яка використовується ним для розподілу між Споживачами багатоквартирного будинку обсягу та вартості наданих послуг.
З цією метою, 01.06.2015 між КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» та ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» укладено Договір № 31 про співпрацю Виконавця послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води з Балансоутримувачем та розмежування їх відповідальності (надалі - Договір про співпрацю).
Договір про співпрацю є чинним, оскільки жодна із сторін, у відповідності до умов пункту 6.2 зазначеного Договору, за місяць до закінчення дії не заявила у письмовій формі про розірвання договору або необхідність його перегляду.
Пунктом 2.1.8. Договору про співпрацю передбачено, що Виконавець послуг має право отримувати від Балансоутримувача інформацію, яка впливає на визначення обсягів та вартості наданих у розрахунковому періоді послуг централізованого опалення та постачання гарячої води, а також про зміну орендарів нежитлових приміщень.
Пунктом 2.4.22. та 2.4.23. Договору про співпрацю передбачено, що Балансоутримувач зобов`язаний у місячний термін повідомляти Виконавця послуг про розірвання договору оренди з орендарем та укласти з Виконавцем послуг договори про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води до нежитлових приміщень та суб`єктам господарювання на нежитлові приміщення житлового фонду, що є їх власністю (в тому числі на тимчасово вільні приміщення будинку комунальної форми власності).
КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м.
Києва» є балансоутримувачем будинку по пр. Соборності, 10/1, в м.Києві.
На виконання умов укладеного 01.06.2015 між КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» та ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» Договору № 31 про співпрацю, згідно наданої ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» інформації Комунальним підприємством «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва», яка надається щорічно Відповідачем для Позивача й до даного часу (Додатку № 1 до Договору № 31 про співпрацю від 01.06.2015, які додані Позивачем до позовної заяви, але про відсутність якого помилково заявляє апелянт), нежитлове приміщення площею 63,50 кв.м, в будинку № 10/1, по пр. Соборності, в м.Києві, перебуває у користуванні Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва».
Таким чином, площа нежитлового приміщення, яке залишається у розпорядженні Відповідача за адресою: м. Київ, пр. Соборності, 10/1, становить 63,50 кв. м, що підтверджується наданими Відповідачем до теплопостачальної організації (Позивачу) Довідками КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» з даними по будинках, станом на 20.07.2018, 01.07.2019, 01.07.2020, 12.08.2021, 11.07.2022, 01.07.2023 (Додаток № 1 до Договору № 31 про співпрацю) на виконання умов укладеного між Позивачем та Відповідачем Договору № 31 від 01.06.2015 про співпрацю Виконавця послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води з Балансоутримувачем та розмежування їх відповідальності, додані до позову.
Ненадання рахунку не є невідкладною умовою у розумінні ст. 212 ЦК України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 ЦК України, а тому наявність або відсутність рахунку на оплату наданих послуг не звільняє відповідача від обов`язку сплати коштів за надані послуги.
Розмір плати за надані послуги визначається згідно з нормами споживання та з урахуванням теплового навантаження на будинок, фактичної температури зовнішнього повітря і фактичної кількості діб надання послуги в місяць за відсутності у Споживача розподільного (індивідуального) засобу обліку споживання теплової енергії та за відсутності комерційного (будинкового) засобу обліку споживання теплової енергії.
Позивач зазначає, що з листопада 2014 по квітень 2017, нарахування коштів за надані послуги з постачання теплової енергії до будинку 10/1 по пр.Соборності, в м.Києві, здійснювалося розрахунковим методом, відповідно до теплового навантаження та будинок.
Облік теплової енергії на потреби централізованого опалення будинку 10/1, по пр. Соборності, в місті Києві, з жовтня 2017 року здійснювався приладом комерційного обліку SKS - 3 заводський номер 19479, який був поставлений на облік 18 квітня 2017 року й забезпечував загальний облік теплової енергії, спожитої багатоквартирним Будинком (копія акту постановки приладу на комерційний облік від 18.04.2017, акту готовності приладу обліку до роботи в опалювальний період 2019-2020 років додані до позовної заяви).
Основою для розрахунку вартості наданих послуг у цей період є додані до позовної заяви Звіти з показаннями приладів комерційного (будинкового) засобу обліку теплової енергії з 16.10.2017 до 26.03.2018 та з 20.11.2018 по 11.04.2019.
У зв`язку із встановленням 22.11.2019 та 30.10.2022 факту непрацездатності комерційного (будинкового) засобу обліку теплової енергії SKS - 3 заводський номер 19479 (акти про встановлення факту несправності комерційного засобу обліку додано до позовної заяви) нарахування коштів за надані послуги з постачання теплової енергії у період з 01.10.2019 по 30.04.2023 здійснювалося розрахунковим методом, відповідно до розміру теплового навантаження на будинок.
Вищевказані розрахунки здійснювалися на підставі затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 315 від 22.11.2018 Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг та затверджених Державним комітетом України по житлово-комунальному господарству Норм та вказівок по нормуванню витрат палива та теплової енергії на опалення житлових та громадських споруд, а також на господарсько-побутові потреби в Україні (КТМ 204 Україна 244-94).
Позивач зазначає, що з урахуванням великої кількості об`єктів, які обслуговуються теплопостачальною організацією, зняття показників будинкових засобів обліку споживання теплової енергії здійснюються в останні дні місяця, а не станом на перше число кожного місяця.
Відповідно, у звітних відомостях за спожите тепло, зазначається кількість спожитої теплової енергії за конкретний період (певна кількість днів у місяці), а нарахування проводяться за повний місяць, з урахуванням інформації про кількість спожитої теплової енергії згідно показників будинкового засобу обліку за попередній та наступний період.
Інформація про показання індивідуальних вузлів розподільного обліку, отримана виконавцем від споживача або знята під час контрольного огляду, вноситься до автоматизованої системи розрахунків, яка забезпечує розподіл загальних обсягів споживання теплової енергії між співвласниками будинку (з урахуванням загального обсягу споживання, визначеного за показаннями будинкового вузла комерційного обліку), згідно вимог Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 22.11.2018 № 315 (в редакції наказу від 28.12.2021 № 358), а саме:
Розподіл теплової енергії у будівлі/будинку, у якій приміщення не оснащені приладами розподільного обліку теплової енергії:
для будівлі/будинку, незалежно від наявності або відсутності вузла комерційного обліку теплової енергії, у якій/якому відсутні приміщення з індивідуальним опаленням та окремі приміщення з транзитними мережами опалення, та усі приміщення не оснащені приладами розподільного обліку теплової енергії, обсяг спожитої у будівлі/будинку теплової енергії на загальнобудинкові потреби опалення визначається разом з обсягом спожитої теплової енергії на опалення цих приміщень.
Згідно ч. 1 ст. 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», обсяг відповідної комунальної послуги, визначений за допомогою вузла комерційного обліку, розподіляється між усіма споживачами. При цьому для цілей розподільного обліку відповідно до цієї статті права та обов`язки споживачів поширюються також на власників майнових прав на об`єкти нерухомого майна у завершеній будівництвом будівлі, право власності на які не зареєстровано.
Частина 2 ст. 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», передбачає, що визначений за допомогою вузла (вузлів) комерційного обліку обсяг спожитої у будівлі теплової енергії включає обсяги теплової енергії на опалення житлових та нежитлових приміщень, які є самостійними об`єктами нерухомого майна, опалення місць загального користування, гаряче водопостачання (у разі обліку теплової енергії у гарячій воді), забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції) та розподіляється між споживачами.
Розділом III затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 315 від 22.11.2018 Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, передбачений порядок визначення та розподілу між споживачами обсягу спожитої у будівлі/будинку теплової енергії на опалення житлових та нежитлових приміщень.
Показники комерційного (будинкового) засобу обліку теплової енергії (опалення) розподіляються між користувачами приміщень (житлових та нежитлових) пропорційно до площі займаних споживачами приміщень а саме:
Показник спожитої теплової енергії по опаленню будинку згідно комерційного (будинкового) засобу обліку за місяць, ділиться на загальну опалювальну площу Споживачів житлового будинку та множиться на розмір опалювальної площі Споживача, внаслідок чого отримується кількість фактично спожитих Гкал споживачем за місяць, яка множиться на встановлений тариф та отримується сума до сплати без ПДВ, а потім визначається сума до сплати з ПДВ (20%).
Розділом IV затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України № 315 від 22.11.2018 Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, передбачений порядок визначення та розподілу обсягу спожитої у будівлі/будинку теплової енергії на загальнобудинкові потреби опалення, а саме:
12. Обсяг теплової енергії, витрачений на загальнобудинкові потреби опалення будівлі/будинку, розподіляється між усіма власниками (співвласниками) приміщень будівлі/будинку (включаючи приміщення з індивідуальним опаленням та окремі приміщення з транзитними мережами опалення) пропорційно до загальних/опалюваних площ/об`ємів їх житлових/нежитлових приміщень.
Власники квартир багатоквартирних будинків та нежитлових приміщень у будинку є співвласниками усіх допоміжних приміщень будинку та його технічного обладнання і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку та прибудинкових територій відповідно до своєї частки у майні будинку.
Внутрішньобудинкові мережі централізованого опалення і гарячого водопостачання належать до інженерного обладнання житлового будинку і є його невід`ємною частиною. Таким чином, співвласники багатоквартирного будинку зобов`язанні брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку пропорційно своїй частці спільного майна у будинку. Тобто, усі співвласники багатоквартирного будинку зобов`язанні проводити оплату за опалення місць загального користування, пропорційно своїй частці спільного майна у будинку.
Показання вузла комерційного обліку теплової енергії знімаються Виконавцем послуг (Позивачем) кожного місяця в присутності Споживача КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду ДНІПРОВСЬКОГО РАЙОНУ м.Києва» (Відповідач) та не є документом, до якого має доступ лише Позивач.
Показники комерційного (будинкового) засобу обліку є загальнодоступними для всіх Споживачів послуг у багатоквартирному будинку та знімаються із засобу обліку, який знаходиться у будинку.
Зазначена у них інформація є також у Відповідача по справі, а відповідно, додаткового завірення знятих відомостей спожитих послуг теплової енергії на підставі показань комерційного засобу обліку Відповідачем, дані документи не потребують.
Відповідачем не подано інших даних з відомостями спожитих будинком послуг з теплової енергії. Розрахунок вартості спожитих Відповідачем послуг міститься в Додатку №1 до позовної заяви.
Доступ для зняття показань забезпечується саме Відповідачем, позивачем надано до суду належні та допустимі докази на підтвердження розрахунку наявної заборгованості, які відповідачам (апелянтом) не спростовані.
Враховуючи відсутність у справі доказів не споживання відповідачем наданих послуг з постачання теплової енергії до нежитлового приміщення відповідача, документальне підтвердження розміру заявлених у справі вимог про нарахування заборгованості за надані послуги, відсутності доказів надання позивачем послуг неналежної якості, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про пропущення позивачем строків загальної позовної давності про стягнення з відповідача заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення за період з листопада 2014 року по 12 березня 2017 року включно та обґрунтоване стягнення з відповідача основного боргу у розмірі 65  637 грн 29 коп., 3% річних у розмірі 4 723 грн. 64 коп., інфляційних втрат у розмірі 18  165 грн. 54 коп.
У відповідності до  ст.76 ГПК України  належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За приписами    ст.77 ГПК України  обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. (ст. 78 ГПК України)
Статтею 79 ГПК України  визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Виходячи з встановлених у справі обставин в їх сукупності, судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення були з`ясовані обставини справи, взято до уваги та надано правової оцінки усним запереченням/аргументам Відповідача при розгляді справи по суті, за результатами чого дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог позивача..
Інші доводи та міркування учасників судового процесу обґрунтовано не досліджувались судом з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, та дійшов правильного висновку.
Доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують вірного по суті рішення суду, при ухваленні якої судом надано оцінку як кожному доказу окремо, так і в їх сукупності, вірно встановлено характер спірних правовідносин та в цілому правильно застосовані норми матеріального права, які їх регулюють.
Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б дійти висновку про помилковість висновків суду першої інстанції.
Доводи та міркування скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги у тій мірі, в якій вони узгоджуються з викладеним у даній справі, та не впливають на прийняття рішення у даному спорі, внаслідок чого у задоволенні апеляційної скарги відповідача належить відмовити.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
Доводи відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.
Відповідно до ч. 1  ст. 74 ГПК України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно  ч. 1  ст. 77 ГПК України  обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.                                        
Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа "Серявін та інші проти України" (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).
Статтею 276 ГПК України  встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, доводи відповідача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду про часткове задоволення позову.
Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі    ст.129 ГПК України    покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» на рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2024 у справі №910/15559/23 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 20.09.2024 у справі №910/15559/23 залишити без змін.
3. Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва».
4. Матеріали справи повернути до Господарського    суду міста Києва.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3   ст.287 ГПК України.
          
Головуючий суддя                                                            І.М. Скрипка 
Судді                                                                                А.О. Мальченко

                                                                                А.І. Тищенко