Справа № 127/38192/23
Провадження № 22-ц/801/919/2025, №22-ц/801/920/2025
Категорія: 30
Головуючий у суді 1-ї інстанції Венгрин О. О.
Доповідач:Береговий О. Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2025 року	Справа № 127/38192/23	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Берегового О. Ю. (судді – доповідача),
суддів: Панасюка О. С., Шемети Т. М.,
за участю секретаря судового засідання: Куленко О. В.,
учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариство з обмеженою відповідальністю «Максіекобуд» 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Скутельник Інна Анатоліївна,
розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Максіекобуд», за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Скутельник Інни Анатоліївни, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Кухаря Олексія Івановича на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 січня 2025 року та додаткове рішення цього суду від 10 лютого 2025 року, ухвалені у приміщенні суду у м. Вінниці за головування судді Венгрин О. О., повний текст рішення складений 10 лютого 2025 року, повний текст додаткового рішення складений 14 лютого 2025 року, 
встановив:
У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Максіекобуд» (далі – ТОВ «Максіекобуд»), за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Скутельник Інни Анатоліївни, про визнання договорів купівлі-продажу недійсними.
Свої вимоги мотивує тим, що з 03 червня 2003 року вони з відповідачем перебувають у шлюбі. У період шлюбу, 20 липня 2007 року було створене ТОВ «Максіекобуд». ОСОБА_2 є єдиним засновником товариства та вніс 1600000,00 грн спільно нажитих з нею в шлюбі коштів у статутний капітал цього товариства. 
У зв`язку з необхідністю лікування сина вона з сином тимчасово проживають у США. У квітні 2023 року їй стало відомо, що ОСОБА_2 має відносини з іншою жінкою, у зв`язку з чим вона звернулася до суду з позовом про поділ майна, нажитого в шлюбі. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 25 липня 2023 року було відкрите провадження у цивільній справі №127/20586/23, де однією із позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 є стягнення з нього ринкової вартості частки у статутному капіталі ТОВ «Максіекобуд», до майнового комплексу якого входять ряд об`єктів нерухомого майна, зокрема,: нежитлова будівля, загальною площею 354,0 кв. м, та земельна ділянка, площею 0,15 га, кадастровий номер 0520655900:07:017:0100, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28 липня 2023 року у справі №127/20586/23 було накладено арешт на майно ТОВ «Максіекобуд», зокрема, і на зазначене нерухоме майно. 
Проте, під час дії ухвали суду про накладення арешту на майно, 04 серпня 2023 року було укладено договори купівлі-продажу вказаного нерухомого майна, посвідчені приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І. А., в результаті чого право власності на нежитлову будівлю та земельну ділянку перейшло до ОСОБА_3 , яка є сестрою ОСОБА_2 .
Позивач вважає, що зазначені правочини були здійснені з метою приховати від суду майно, на 1/2 вартості якого має право позивач, порушують її права і є недійсними. ОСОБА_2 не отримував згоди ОСОБА_1 на відчуження майна ТОВ «Максіекобуд», тому відчуження майна без згоди другого з подружжя суперечить чинному законодавству. Крім того, зазначені договори купівлі-продажу майна, яке перебувало під арештом, є фраудаторними.
У період дії ухвали суду про арешт було переоформлене і інше майно із власності ТОВ «Максіекобуд», а також автомобіль «Infiniti OX60», 2014 року випуску, на племінника ОСОБА_2 та сина ОСОБА_3 – ОСОБА_4 , що також підтверджує фраудаторність оспорюваних правочинів. 
За таких обставин просить визнати недійсними договори купівлі-продажу нежитлової будівлі, загальною площею 354 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 04 серпня 2023 року між ТОВ «Максіекобуд» та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І. А., реєстр №5330; та земельної ділянки, площею 0,15 га, що за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 0520655900:07:017:0100, укладений 04 серпня 2023 року між ТОВ «Максіекобуд» та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І. А., реєстр №5331. 
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 29 січня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 лютого 2025 року заяву представника відповідачів ОСОБА_3 та ТОВ «Максіекобуд» - адвоката Олійника О. Л. задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Максіекобуд» 9000,00 грн витрат на правничу допомогу.
Не погоджуючись із такими рішеннями суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 – адвокат Кухар О. І. оскаржує їх в апеляційному порядку та просить оскаржувані рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Обґрунтовуючи доводи скарги, адвокат вказує на неврахування судом укладення оспорюваних правочинів піж час дії арешту, накладеного за ухвалою суду від 28 липня 2023 року, а відсутність реєстрації обтяження не може слугувати підставою для висновку про відсутність обмежень. Крім того, адвокат вказує на неврахування судом, що відповідач ТОВ «Максіекобуд» є юридичною особою, має кабінет в системі «Електронний суд» і мало можливість дізнатися про накладений на його майно арешт згідно ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 27 серпня 2023 року одразу після її постановлення. Зазначає, що оспорювані договори купівлі-продажу є такими, що підпадають під встановлені ст. 228 ЦК України умови, за яких правочини вважаються таким, що порушують публічний порядок, оскільки проведено відчуження майна, на яке накладений арешт. 
За твердженням скаржника суд безпідставно не взяв до уваги, що згідно заповіту від 26 січня 2018 року ОСОБА_5 заповіла своє майно ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджує те, що єдиний власник ТОВ «Максіекобуд» є рідним братом покупця ОСОБА_3 . До того ж, обґрунтовуючи реальність намірів ОСОБА_3 як покупця суд послався на те, що між нею та ТОВ «СФГ «Максіма» був укладений договір оренди, однак, суд залишив поза увагою, що директором цього товариства є її син ОСОБА_4 .
Продаж майна під час його арешту, відчуження його покупцю – рідній сестрі, не за ринковими цінами - підтверджує позицію позивача, що оспорювані договори є фраудаторними, націленим на виведення активів ТОВ «Максіекобуд» з метою унеможливити виконання рішення суду у справі про поділ майна з її чоловіком ОСОБА_2 
01 квітня 2025 року до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу представника відповідачів ТОВ «Максіекобуд» та ОСОБА_3 – адвоката Олійника О. Л., у якому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції – без змін. Адвокат вказує, що ні ТОВ «Максіекобуд», ні ОСОБА_3 не були учасниками справи про поділ майна подружжя, а тому не могли знати про наявність застосованого судом обтяження, доказів, що ОСОБА_2 було відомо про наявність ухвали про забезпечення позову позивачем не надано та такі у матеріалах справи відсутні. Вважає, що позивачем не доведено ознак фраудаторності договорів, оскільки при їх укладенні у відповідному державному реєстрі були відсутні будь-які обмеження чи обтяження, що згідно закону забороняють здійснювати такі дії, тому сторони правочину не знали та не могли знати про наявність будь-яких заборон. Крім того, оспорювані правочини здійснені між юридичною та фізичною особами, а розрахунок за ними проведений у повному обсязі у сумах, визначених договорами. До того ж, предмет договорів – нерухоме майно, використовується ОСОБА_3 та передано в оренду ТОВ «СФГ Максіма».
10 квітня 2025 року також поданий відзив на апеляційну скаргу представником ОСОБА_2 – адвокатом Чернілевською Р. В., де просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення та додаткове рішення суду першої інстанції – без змін. Обґрунтовуючи доводи відзиву адвокат вважає правильними висновок суду першої інстанції, що на час укладення спірних договорів нерухоме майно під забороною відчуження не було, оскільки запис про обтяження було внесено в реєстр 19 вересня 2023 року, тобто після укладення договорів. При цьому, ТОВ «Максіекобуд» хоча й має електронний кабінет, проте не було обізнане про наявність ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 28 липня 2023 року про накладення арешту на приміщення, яке стало предметом договору купівлі-продажу, оскільки ТОВ «Максіекобуд» не було учасником цивільної справи № 127/20586/23 та не мало доступу до матеріалів цієї справи у підсистемі «Електронний суд», було залучено до участі у справі за ініціативою суду в кінці 2023 на початку 2024 року. Вважає правильними висновки суду, що спірне нерухоме майно належить товариству, тому згода іншого з подружжя на відчуження такого майна не потрібна. Крім того, після купівлі нерухомого майна ОСОБА_3 передала його в оренду ТОВ «СФГ Максіма», що поряд з іншим свідчить про відсутність ознак фраудаторного правочину. Також вказує про недоведеність позивачем факт наявності родинних відносин між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 як рідних брата і сестри, а надана копія заповіту не може вважатися очевидним підтвердженням цього факту.
У судове засідання, призначене на 01 травня 2025 року учасники справи не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, жодних заяв із зазначенням причин поважності неявки у судове засідання від них не надходило.
30 квітня 2025 року до апеляційного суду надійшло клопотання представника ОСОБА_1 – адвоката Кухаря О. І. про відкладення розгляду справи у зв`язку із зайнятістю у інших судових засіданнях Вінницького міського суду Вінницької області та Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області, що свідчить про те, що йому відомо про дату та час розгляду справи.
Відповідно до ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи не є достатньою підставою для відкладення розгляду справи.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18.
Враховуючи, що причиною неявки представника позивача – адвоката Кухаря О. І. є надання переваги участі у розгляді інших справ, що не є поважною причини неявки у судове засідання в суді апеляційної інстанції, а тому судом відхиляється.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає. 
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції цілком відповідає.
Судом установлено, що 03 червня 2003 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , після реєстрації шлюбу дружина змінила прізвище на « ОСОБА_7 ».
Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 15 травня 2023 року єдиним засновником та кінцевим бенефіціарним власником юридичної особи - ТОВ «Максіекобуд» є ОСОБА_2 , розмір частки засновника - 1600000,00 грн, дата запису в реєстрі - 20 липня 2007 року.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №330690316 від 28 квітня 2023 року право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 0520655900:07:017:0100, площею 0,15 га, що по АДРЕСА_1 , та нежитлову будівлю, загальною площею 354 кв.м, за цією ж адресою, зареєстровано за ТОВ «Максіекобуд». Право власності на ці об`єкти нерухомості ТОВ «Максіекобуд» набуло на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 13 липня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудиком В. В., зареєстрованим в реєстрі за № 2930, та договору купівлі-продажу від 13 липня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудиком В. В., , реєстр № 2929.
У провадженні Вінницького міського суду Вінницької області знаходиться цивільна справа №127/20586/23 за позовом ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28 липня 2023 забезпечено позов у справі №127/20586/23 шляхом накладення арешту на майно, яке зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2 та майно, зареєстроване за ТОВ «Максіекобуд», в тому числі земельну ділянку площею 0,15 га, по АДРЕСА_1 , кадастровий номер: 0520655900:07:017:0100, нежитлову будівлю, загальною площею 354 кв.м, що по АДРЕСА_1 .
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №347592866 від 22 вересня 2023 року державна реєстрація обтяження земельної ділянки, кадастровий номер 0520655900:07:017:0100, площею 0,15 га, та нежитлової будівлі, загальною площею 354 кв.м, що знаходяться по АДРЕСА_1 , здійснена 19 вересня 2023 року.
04 серпня 2023 року між ТОВ «Максіекобуд» та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, загальною площею 354 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І. А., зареєстрований в реєстрі за №5330. 
Згідно платіжної інструкції від 28 серпня 2023 року №123374834.1WEB ОСОБА_3 сплатила 127200,00 грн ТОВ «Максіекобуд» за нежитлову будівлю згідно договору від 04 серпня 2023 року. 
Крім того, 04 серпня 2023 року між ТОВ «Максіекобуд» та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, загальною площею 0,1500 га, кадастровий номер 0520655900:07:017:0100, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І. А., зареєстрованим в реєстрі за №5331. 
Згідно платіжної інструкції від 28 липня 2023 року №120744765.1:WEB ОСОБА_3 сплатила 116748,00 грн ТОВ «Максіекобуд» за земельну ділянку, площею 0,15 га, що по АДРЕСА_1 згідно рахунку 62 від 25 липня 2023 року. 
Згідно довідки ТОВ «Експертсервіс.юа» від 16 квітня 2024 року вих.№1 станом на 04 серпня 2023 року середня ринкова вартість нежитлової будівлі, загальною площею 354 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , орієнтовно становила (заокруглено) 6472642,00 грн, або 177000,00 дол. США за курсом НБУ на дату оцінки 36,5686 грн за 1 дол. США. 
Відповідно до довідки ТОВ «Експертсервіс.юа» від 16 квітня 2024 року вих.№2 станом на 04 серпня 2023 року середня ринкова вартість земельної ділянки, кадастровий номер 0520655900:07:017:0100, площею 0,15 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , орієнтовно становила (заокруглено) 548529,00 грн, або 15000,00 дол. США за курсом НБУ на дату оцінки 36,5686 грн за 1 дол. США. 
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №357352647 від 06 грудня 2023 року нежитлова будівля, загальною площею 354 кв.м, що по АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, реєстр 5330, від 04 серпня 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І. А., зареєстрована на праві власності за ОСОБА_3 . 
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №357354038 від 06 грудня 2023 року земельна ділянка, кадастровий номер 0520655900:07:017:0100, площею 0,15 га, що по АДРЕСА_1 , зареєстрована на праві власності за ОСОБА_3 , на підставі договору купівлі-продажу, реєстр 5331, від 04 серпня 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І. А. 
28 грудня 2022 між ТОВ «СФГ «Максіма» та ОСОБА_3 укладено договір оренди нерухомого майна - нежитлової будівлі, загальною площею 354 кв.м, що по АДРЕСА_1 , та земельної ділянки, кадастровий номер 0520655900:07:017:0100, площею 0,15 га. Договір посвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Кметюк С. А., зареєстрованим в реєстрі за №2354. Судом також встановлено, що у даті укладення договору оренди нерухомого майна – описка, договір укладено 28 грудня 2023 року.
Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом від 06 жовтня 2023 року засновником, керівником та кінцевим бенефіціарним власником ТОВ «СФГ «Максіма» є ОСОБА_4 . 
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №357355511 від 06 грудня 2023 року ТОВ «СФГ «Максіма» є власником нежилого офісного приміщення в багатоквартирному житловому будинку, загальною площею 109,3 кв.м, по АДРЕСА_2 , яке є вбудованим офісним нежилим приміщенням, що в цілому складається з приміщення №148: №1 - №6, загальною площею 101,5 кв.м, на першому поверсі в багатоквартирному житловому будинку літ. «А», на підставі договору купівлі-продажу серія та номер 6348 від 09 вересня 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Скутельник І. А. 
Згідно інформації РСЦ ГСЦ МВС у Вінницькій області №31/2-К165/д від 18 жовтня 2023 року автомобіль «Infiniti QX60», 2014 року випуску, згідно договору купівлі-продажу №8282/23/001690 від 09 липня 2023 року, перереєстровано 11 липня 2023 року на ОСОБА_4 .
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що спірне нерухоме майно – нежитлова будівля та земельна ділянка не належали до спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а були власністю юридичної особи ТОВ «Максіекобуд», тому згода іншого з подружжя на відчуження такого майна не потрібна. Судом ознак фраудаторності оспорюваних правочинів не встановлено, адже на час їх укладення майно під забороною відчуження (арештом) не було. Таким чином, підстав, передбачених ст. 215, 203, 234 ЦК України, для визнання договорів недійсними суд не вбачав, тому дійшов висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог.
Вирішуючи питання ухвалення додаткового рішення та розподілу судових витрат суд першої інстанції вважав, що дана цивільна справа не є складною, з невеликою кількістю письмових доказів (в одному томі), відтак, дійшов висновку, що заявлений розмір витрат сторони відповідача ТОВ «Максіекобуд» не є співмірним із складністю справи та виконаній адвокатом роботі (наданими послугами), тому стягненню з позивача на користь ТОВ «Максіекобуд» на правничу допомогу підлягають 9000,00 грн, а у стягненні решти витрат на правничу допомогу потрібно відмовити.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів цілком погоджується.
Між сторонами виник спір про визнання договору купівлі-продажу недійсним.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За загальним правилом ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Статтями 203, 215 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом і повинен бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Як підставу недійсності правочину позивач вказувала, що оскільки засновником ТОВ «Максіекобуд» є її чоловік ОСОБА_2 , який в період перебування їх у шлюбі вніс у статутний фонд товариства грошові кошти, що були спільною сумісною власністю подружжя, то ТОВ «Максіекобуд», відчужуючи належне йому приміщення, повинно були отримати згоду ОСОБА_1 на таке відчуження.
Як безумовно слідує із матеріалів справи позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 з 03 червня 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі. 
20 липня 2007 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про державну реєстрацію юридичної особи ТОВ «Максіекобуд», розмір статутного капіталу якого становить 16000000,00 грн, що внесені ОСОБА_2 
ТОВ «Максіекобуд» на підставі договорів купівлі-продажу від 13 липня 2016 року, посвідчених приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудиком В. В., зареєстрованих в реєстрі за №2929 та №2930, відповідно набуло у власність нежитлову будівлю та земельну ділянку, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 10 квітня 2024 року у справі №760/20948/16-ц, Верховного Суду, викладеного у постанові від 16 березня 2023 року у справі № 911/2780/20 у разі внесення одним із подружжя як вкладу у статутний капітал товариства з обмеженою відповідальністю коштів, які є спільною сумісною власністю, вказане товариство стає їх власником. Натомість особа, яка внесла вклад у статутний капітал товариства набуває право на частку учасника цього товариства. Інший з подружжя, який був співвласником коштів, внесених у статутний капітал товариства з метою захисту свого права при поділі їх спільного сумісного майна набуває право вимагати виплати вартості частки члена подружжя у статутному капіталі. З моменту внесення грошових коштів чи іншого майна як вкладу таке майно належить на праві власності самому товариству і втрачає ознаки об`єкта права спільної сумісної власності подружжя. 
Тобто спірне нерухоме майно – нежитлова будівля та земельна ділянка по АДРЕСА_1 не належить подружжю ОСОБА_7 , є власністю ТОВ «Максіекогруп», а враховуючи вказані висновки Верховного Суду, що є обов`язковими для врахування судом відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, відсутні підстави для визнання оспорюваних договорів купівлі-продажу недійсними з підстав відчуження майна без попередньої згоди іншого подружжя, а саме ОСОБА_1 .
Разом із тим, позивач, вважаючи оспорювані договори недійсними, зазначає, що такі містять ознаки фраудаторного правочину, адже укладені під час арешту, накладеного ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28 липня 2023 року у справі № 127/20586/23 з ОСОБА_3 , яка є сестрою її чоловіка ОСОБА_2 , і продаж нерухомого майна здійснено за ціною нижче їх ринкової вартості.
Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (ч. 2 ст. 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (ч. 3 ст. 13 ЦК України).
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що ч. 3 ст. 13, чю 3 ст. 16 ЦК України не суперечать ч. 2 ст. 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису ч. 3 ст. 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису ч. 1 ст. 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у ч. 3 ст. 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що ч. 3 ст. 13 та ч. 3 ст. 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».
Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (постанова Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20).
Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.
До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, зокрема, відносяться: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа).
Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору.
До таких обставин, зокрема, відносяться: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (постанова Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі №755/17944/18, постанова Верховного Суду від 26 квітня 2023 року в справі № 644/5819/20).
Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України).
Фіктивний правочин відноситься до оспорюваних правочинів, тобто визнається недійсним на підставі судового рішення, про що має бути вказано в резолютивній частині рішення (постанова Верховного Суду від 13 січня 2021 року в справі № 712/7975/17).
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (постанова Верховного Суду України від 21 січня 2015 року в справі № 6-197цс14, постанова Верховного Суду від 15 травня 2019 року в справі № 723/405/17).
Касаційний суд у своїх висновках зауважував, що недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (ст. 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), не допускається (постанови Верховного Суду від 05 січня 2024 року в справі № 761/40240/21, від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20, від 12 квітня 2023 року в справі № 161/12564/21 ).
Статтею 129-1 Конституції України визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статті 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини другої статті 149 цього ж Кодексу забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача (заявника).
Зазначені обмеження суд установлює в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
У постанові Верховного Суду від 22 квітня 2021 року в справі № 454/3657/18 зроблено висновок, що забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження суд установлює в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову. Той факт, що встановлені ухвалою суду обмеження не були зареєстровані у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачене Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», не може слугувати підставою для висновку про відсутність таких обмежень і про існування у відповідача права вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно йому було відомо. Отже, правочин щодо відчуження майна, яке перебуває під арештом, може бути визнано недійсним за позовом заінтересованої особи незалежно від того, чи було зареєстроване таке обтяження відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» на час його укладення, якщо про встановлену заборону сторонам правочину було відомо.
Відповідно до частини другої статті 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на момент вчинення оспорюваного правочину, записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії.
Тобто відсутність у момент вчинення оспорюваного правочину в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про накладення арешту на спірне нерухоме майно не свідчить про відсутність будь-яких обтяжень на таке майно та право відповідача вільно ним розпоряджатися.
Правочин щодо відчуження майна, яке перебуває під арештом, може бути визнано недійсним за позовом заінтересованої особи, незалежно від того, чи було зареєстроване таке обтяження відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» на час його укладення, якщо про встановлену заборону сторонам правочину було відомо.
До таких висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постановах від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16, від 24 травня 2017 року у справі № 6-640цс17 та від 18 січня 2017 року у справі № 6-2552цс16, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 543/730/14-ц та Верховний Суд у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 404/6619/17.
Отже, суду необхідно довести обставини про факт обізнаності відповідача про встановлену ухвалою суду заборону вчиняти певні дії щодо відчуження майна або його арешт.
Як встановлено судом, у провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебуває цивільна справа № 127/20586/23. 
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28 липня 2023 року у вказаній справі за заявою ОСОБА_1 було вжито заходи забезпечення позову та накладено арешт на майно, серед якого було накладено арешт на зареєстроване за ТОВ «Максіекобуд» нежитлову будівлю та земельну ділянку по АДРЕСА_1 .
Запис про накладене судом обтяження був внесений в реєстр 19 вересня 2023 року, при цьому ні ТОВ «Максіекобуд», ні тим більше, ОСОБА_3 не були учасниками справи, на момент укладення оспорюваних позивачкою договорів купівлі-продажу та не знали про наявність ухвали Вінницького міського суду від 28 липня 2023 року.
Не знав про таке обтяження та наявність справи № 127/20586/23 про поділ майна подружжя і відповідач ОСОБА_2 (засновник ТОВ «Максіекобуд»), що підтверджується встановленими судом обставинами, змістом заяви, поданої ним 13 вересня 2023 року до Вінницького міського суду Вінницької області про ознайомлення з матеріалами справи, в якій зазначено, що про наявність цієї справи йому стало відомо із сайту «Судова влада» 13 вересня 2023 року, в зв`язку з чим у цей же день уклав договір про надання правової допомоги, копії позовної заяви з додатками він не отримував. На спростування цієї обставини матеріали справи не містять жодних доказів.
Суд також критично оцінює доводи позивача про те, що нежитлова будівля та земельна ділянка були продані за значно нижчою ціною ніж його ринкова вартість, оскільки надані нею довідки не є експертним висновком, видані з урахуванням середньо ринкових цін, без обстеження об`єкта оцінки, а тому не можуть слугувати доказом відчуження нерухомого майна за заниженими ціною.
Належні та допустимі докази родинних відносин відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у матеріалах справи також відсутні. Наданий позивачем заповіт від 26 січня 2018 року ОСОБА_5 не може бути самостійним доказом факту родинних відносин між рідними братом і сестрою, адже є одностороннім правочином, у якому особа висловлює свою волю щодо розпорядження майном після смерті та для юридичного підтвердження родинних відносин є недостатнім за відсутності інших доказів.
Отже, оскільки жодна сторона оспорюваного правочину не знала про існування обмеження, накладеного ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28 липня 2023 року у справі № 127/20586/23, на момент укладення оспорюваного договору не було зареєстровано обтяження щодо цього нерухомого майна, з урахуванням вищевикладених фактів та встановлених обставин, належить погодитися із висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання правочинів недійсними за наведених позивачем підстав.
Слід також звернути увагу скаржника, що Велика Палата Верховного суду у постанові від 10 квітня 2024 року у справі № 760/20948/16-ц зазначила, що інший з подружжя, який був співвласником коштів, унесених у статутний капітал товариства, з метою захисту свого права при поділі спільного сумісного майна подружжя набуває право вимагати виплату вартості частки члена подружжя у статутному капіталі і розмір такої компенсації повинен відповідати половині вартості такої частки. Крім того, у цій справі Велика Палата Верховного Суду виходила з презумпції, що вартість частки у статутному капіталі відповідає розміру внеску, якщо тільки сторона, яка стверджує про зміну цієї вартості на час розгляду справи, не доведе, що вартість частки змінилася (зросла або внаслідок звичайної діяльності товариства зменшилася). Таким чином вартість частки оцінюється за правилами ринкової ціни і сторона позивача може вимагати виплату вартості частки члена подружжя у статутному капіталі, визначеної на дату пред`явлення позовних вимог, з урахуванням того, що її вартість презюмується як така, що дорівнює вартості внеску. Натомість збільшення або зменшення такої вартості повинна доводити та сторона, яка про це заявляє.
Щодо додаткового рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 лютого 2025 року, то слід зазначити, що за загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.
Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Така позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 904/8884/21.
Додаткове рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 10 лютого 2025 року стосується вирішення питання про стягнення витрат на правничу допомогу, понесених відповідачем ТОВ «Максіекобуд». 
Суд першої інстанції вважав, що заявлений до стягнення розмір витрат на правову допомогу відповідача є завищеним та неспівмірним складності справи та обсягу наданих послуг, тому дійшов висновку, що з урахуванням заявлення позовних вимог стягнув з позивача на користь відповідача ТОВ «Максіекобуд» 9000,00 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує виключно на те, що оскільки вона просить скасувати рішення Вінницького міського суду від 29 січня 2025 року, то підлягає скасуванню і додаткове рішення цього суду від 10 лютого 2025 року про стягнення витрат на правничу допомогу.
Враховуючи наведене апеляційний суд вважає, що підстави для скасування додаткового рішення, ухваленого у цій справі, відсутні.
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи зазначений спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно із положеннями ЦПК України, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
З огляду на зазначене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судом.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення та додаткове рішення суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд -
постановив:
Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 – адвоката Кухаря Олексія Івановича залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 29 січня 2025 року та додаткове рішення цього суду від 10 лютого 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий О. Ю. Береговий

Судді О. С. Панасюк

Т. М. Шемета