ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

02 травня 2025 року 	м. Дніпро	справа № 340/5346/24	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Чабаненко С.В. (доповідач),
                               суддів:  Юрко І.В., Білак С.В.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21.10.2024 в адміністративній справі №340/5346/24 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинення певних дій,-

ВСТАНОВИВ:

До Кіровоградського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому позивач просила суд: 
- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо нездійснення повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні з військової служби та не виплати грошової компенсації за 30 невикористаних календарних днів соціальної відпустки, передбаченої частиною 1 статті 19 Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР, за 2022-2024 роки.
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за 30 невикористаних календарних днів соціальної відпустки, передбаченої частиною 1 статті 19 Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР, за 2022-2024 роки.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21.10.2024 в адміністративній справі №340/5346/24 позов задоволено.
Не погодившись з рішенням суду, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду, та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Справу розглянуто в порядку письмового провадження відповідно до приписів ст. 311 КАС України.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22.12.2021 у справі №398/5174/21 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , які зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1 , - оголошено усиновлювачами ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №69/2022 «Про загальну мобілізацію» ОСОБА_1 25.10.2022 була призвана на військову службу по мобілізації.
Згідно витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 20.01.2024 №20 старшого солдата ОСОБА_1 , призначеного наказом начальника Генерального штаму Збройних сил України (по особовому складу) від 11.01.2024 №36-рс на посаду бухгалтера (1 категорії) відділу оформлення допомог, військових пенсій та пільг сектору соціальних виплат ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка прибула з військової частини НОМЕР_1 , з 20.01.2024 зараховано до списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_1 та на всі види забезпечення.
18.05.2024 позивач подала рапорт на ім`я тимчасово виконуючого обов`язки заступника начальника сектору-начальника відділу оформлення допомог, військових пенсій та пільг сектору соціальних виплат ІНФОРМАЦІЯ_1 про звільнення з військової служби та виплату, зокрема компенсації відпустки, як особі, яка усиновила дитину за 2023, 2024 роки.
Згідно із витягом з наказу №145 начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 (по стройовій частині) від 24.05.2024 №145 старшого солдата ОСОБА_1 бухгалтера (1 категорії) відділу оформлення допомог, військових пенсій та пільг сектору соціальних виплат ІНФОРМАЦІЯ_1 (по особовому складу) від 23.05.2024 №22-рс звільнено з військової служби у запас за підпунктом "г" (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): військовослужбовці, які є усиновлювачами, на утриманні яких перебуває (перебувають) дитина (діти), яка (які) до моменту усиновлення була (були) дитиною-сиротою (дітьми-сиротами) або дитиною (дітьми), позбавленою (позбавленими) батьківського піклування віком до 18 років, опікунами, піклувальниками, прийомними батьками, батьками-вихователями, патронатними вихователями, на утриманні яких перебуває дитина-сирота (діти-сироти) або дитина (діти), позбавлена (позбавлені) батьківського піклування, віком до 18 років пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу". З 24.05.2024 ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Відпустка за сімейними обставинами відповідно до пункту 18 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" за 2024 рік не надавалася. Наказано виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2022 рік за 5 діб, грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2023 рік за 5 діб, грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2024 за 4 доби.
Згідно довідки Приватного акціонерного товариства "Кіровоградобленерго" №145/03 від 31.05.2024 ОСОБА_2 дійсно працює в ПрАТ "Кіровоградобленерго" з 16.10.2001 по дату її видачі. Додаткова оплачувана відпустка, як чоловіку, який працює і має усиновлену дитину віком до 18 років, згідно статті 19 Закону України "Про відпустки" за 2021-2024 не надавалась.
25.06.2024 позивач звернулась до відповідача із заявою, у якій просила виплатити їй грошову компенсацію за всі невикористані календарні дні соціальної відпустки, передбаченої частиною 1 статті 19 Закону України "Про відпустки" за 2022-2024 роки.
Листом від 11.07.2024 відповідач відмовив у виплаті компенсації за всі невикористані календарні дні соціальної відпустки у зв`язку з відсутністю правових підстав.
Згідно грошового атестату ОСОБА_1 від 27.05.2024, а також довідки про додаткові види грошового забезпечення для обчислення пенсії від 12.06.2024 №799, грошова компенсація за невикористані дні додаткової відпустки (як матері, що усиновила дитину) за 2022-2024 роки не нараховувалась та не виплачувалась.
Вважаючи вказану відмову протиправною, позивач звернувся до суду із цим позовом.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для  задоволення позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України "Про військовий обов`язок і військову службу" №2232-XII від 25.03.92 (далі - Закон №2232-XII).
Згідно з частиною першою статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, єдину систему соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни врегульовано Законом №2011-XII.
Відповідно до частини 1 статті 9 Закону №2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно із частиною 4 статті 9 Закону №2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Згідно з частиною 8 статті 10-1 Закону №2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців, які проходять базову військову службу, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України. 
У разі якщо Законом України "Про відпустки" або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення. 
Відповідно до статті 19 Закону України "Про відпустки" від 15.11.1996    №504/96-ВР (далі - Закон №504/96-ВР) одному з батьків, які мають двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або які усиновили дитину, матері (батьку) особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України). За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів.
Пунктами 17-18 статті 10-1 Закону №2011-XII передбачено, зокрема, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені пунктами 1, 6, 8 (у частині надання одноразової відпустки при народженні дитини, передбаченої статтею 191 Закону України "Про відпустки"), 9, 10 і 12 цієї статті. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених пунктом 1 цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки, передбачені пунктами 9 і 10 цієї статті, військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більше 10 календарних днів.
Під час дії воєнного стану військовослужбовцям, крім військовослужбовців, які проходять базову військову службу, надається частина щорічної основної відпустки загальною тривалістю не більше 30 календарних днів, а також відпустка за сімейними обставинами та з інших поважних причин із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більше 10 календарних днів. Кожна із зазначених відпусток надається без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону №2011-XII надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток припиняється, крім відпустки військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами; відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та в разі якщо дитина потребує домашнього догляду - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку (якщо обоє батьків є військовослужбовцями, - одному з них за їх рішенням);    відпустки для лікування у зв`язку з хворобою або для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва)    за висновком (постановою) військово-лікарської комісії. 
При цьому визначення поняття особливого періоду наведене у Законах України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" №3543-XII від 21 жовтня 1993 року та "Про оборону України" № 1932-XII від 06 грудня 1991 року (далі - Закони №3543-XII та №1932-XII відповідно).
За визначенням, наведеним у статті 1 Закону № 3543-XII, особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, сил оборони і сил безпеки, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, що настає з моменту оголошення рішення про  мобілізацію  (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої    мобілізації    чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час    мобілізації, воєнний час і час демобілізації після закінчення воєнних дій.
Стаття 1 Закону №1932-XII визначає особливий період як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. 
Відповідно до статті 1 Закону № 3543-XII мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски. Однак Законом №2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження ним військової служби.
Водночас у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток (відповідно до пункту 19 статті 10-1 Закону №2011-ХІІ у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті) є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується пунктом 12 статті 12 Закону України від 22.10.1993 №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», пунктом 8 статті 10-1 Закону України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», статтею 16-2 Закону України від 05.11.1996 №504/96-ВР «Про відпустки».
Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого  наказом Міністра оборони України від 07.06.2018 №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за №745/32197 (далі - Наказ №260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки.
Такий висновок суду відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному у рішенні від 16.05.2019 у зразковій справі №620/4218/18 (реєстраційний номер в ЄДРСР 81798649), залишеному без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 (реєстраційний номер в ЄДРСР 84153019).
Отже, чинним законодавством закріплено гарантії військовослужбовців - матерів, що усиновили дитину на отримання щорічної додаткової оплачуваної відпустки тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів.
Водночас, законом не виключаються випадки, за яких військовослужбовцем відпустка не буде використана.
Тобто, військовослужбовець має гарантоване право на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки; відсутність такого права суперечила би суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що у випадку звільнення військовослужбовця їй виплачується компенсація за всі невикористані нею додаткові відпустки.
Як встановлено судом першої інстанції, та підтверджено письмовими доказами наявними в матеріалах справи, згідно рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22.12.2021 у справі №398/5174/21 позивач та ії чоловік є усиновлювачами ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Протягом проходження позивачем військової служби у період з 2022 по 2024 соціальна відпустка, передбачена частиною 1 статті 19 Закону України "Про відпустки" (як матері, що усиновила дитину) позивачу не нараховувалась та виплачувалась. 
Чоловік позивача у вказаний період    оплачувану відпустку, як чоловік, який працює і має усиновлену дитину віком до 18 років за місцем роботи також не отримував, що підтверджується довідкою №145/03 від 31.05.2024. 
У зв`язку з цим, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивач набула право на отримання грошової компенсації за всі невикористані нею дні додаткової відпустки при звільненні з військової служби. 
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо нездійснення повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні з військової служби та не виплати грошової компенсації за 30 невикористаних календарних днів соціальної відпустки, передбаченої частиною 1 статті 19 Закону України «Про відпустки» від 15 листопада 1996 року № 504/96-ВР, за 2022-2024 роки.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Отже, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції в повному обсязі дослідив положення нормативних актів, що регулюють спірні правовідносини та дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги зводяться виключно до непогодження з оцінкою обставин справи, при цьому порушень норм процесуального права, які б вплинули або змінили цю оцінку, позивачем не зазначено. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи та правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.
Керуючись: пунктом 2 частини 1 статті 315, статтями 316, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21.10.2024 в адміністративній справі №340/5346/24,-  залишити без задоволення.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 21.10.2024 в адміністративній справі №340/5346/24,- залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає за виключенням випадків, встановлених цим пунктом. 

Головуючий - суддя                                                                      С.В. Чабаненко 

                               суддя                                                                      І.В. Юрко 

                               суддя                                                                      С.В. Білак