ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 квітня 2025 року
м. Київ
справа № 761/30044/20
провадження № 61-17102св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь  О. В., Осіяна О. М.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 ,
відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору:  ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційні скарги представника ОСОБА_4 - адвоката Шевченка Олександра Миколайовича та представника ОСОБА_3 - адвоката Бойко Наталії Петрівни, до яких приєдналася ОСОБА_5 , на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 квітня 2024 року у складі судді Сіромашенко Н. В. та постанову Київського апеляційного суду від 16 грудня 2024 року у складі колегії суддів: Мережко М. В., Поліщук Н. В., Соколової В. В.,
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина
Короткий зміст позовної заяви
1.                 У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про витребування майна з незаконного володіння.
2.                 Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер 
ОСОБА_7 , який був рідним братом позивачки.
3.                 Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян 27 серпня 1962 було зареєстровано народження ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
4.                 30 вересня 1972 року вчинено запис № 27 про усиновлення та прізвище дитини « ОСОБА_9 » змінено на « ОСОБА_10 », по-батькові з « ОСОБА_11 » на « ОСОБА_12 ». Також були змінені дані про батька з « ОСОБА_13 » на « ОСОБА_14 », ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 .
5.                 01 червня 1978 року змінено дані про матір дитини з « ОСОБА_15 » на « ОСОБА_16 », ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 .
6.                 Відповідні свідоцтва про народження видавались вперше після реєстрації народження 27 серпня 1962 року , після усиновлення - 07 грудня 1972 року (змінено дані про батька), після зміни даних про матір - 01 червня 1978 року, та 02 липня 1978 року.
7.                 Позивачка вказує, що вона ( ОСОБА_1 ), народилась 
ІНФОРМАЦІЯ_6 (дівоче прізвище ОСОБА_10 ). Батьками зазначені: ОСОБА_14 - батько, ОСОБА_17 - мати. Після реєстрації шлюбу 12 листопада 1974 року вона змінила прізвище на « ОСОБА_18 ».
8.                  ОСОБА_16 , мати ОСОБА_7 , померла ІНФОРМАЦІЯ_7 . Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
9.                 На день смерті ОСОБА_16 у спірній квартирі був зареєстрований ОСОБА_7 , а тому він є таким, що прийняв спадщину у вигляді 1/2 частини квартири після смерті матері.
10.              ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Приватним нотаріусом КМНО Авдієнко В. П. 28 вересня 2012 року відкрито спадкову справу №4/2012, номер у спадковому реєстрі 53461186.
11.             Позивачка, як рідна сестра померлого, 20 листопада 2012 року прийняла спадщину, подавши до приватного нотаріуса КМНО Авдієнко В. П. заяву про прийняття спадщини, яка зареєстрована за № 240/07-14.
12.             Зазначає, що згідно з матеріалами спадкової справи 28 вересня 2012 року із заявами про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_7 також звернулась ОСОБА_5 , як цивільна дружина.
13.             До складу спадщини після померлого ОСОБА_7 увійшли: двокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 58,45 кв. м, житловою площею 36,6 кв. м, та земельна ділянка загальною площею 0,044 га, кадастровий номер 3221887801:02:052:0169, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3.
14.             21 листопада 2014 року приватним нотаріусом КМНО Авдієнко В. П. відмовлено позивачці у видачі свідоцтва про право власності на спадщину за законом у зв`язку із відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на належне померлому майно.
15.             Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 13 січня 2015 у справі № 363/4828/14-ц визнано за ОСОБА_5 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 58,45 кв. м, житловою площею 36,6 кв. м, та земельну ділянку, загальною площею 0,044 га, кадастровий номер 3221887801:02:052:0169, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 в порядку спадкування за законом після померлого 
ОСОБА_7 .
16.             Рішенням апеляційного суду Київської області від 15 вересня 2015 року скасовано рішення Вишгородського районного суду Київської області від 13 січня 2015 року та ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 повністю відмовлено.
17.             Однак, ще до скасування апеляційним судом рішення Вишгородського районного суду Київської області від 13 січня 2015 року ОСОБА_5 зареєструвала за собою право власності на спірну квартиру, а 24 квітня 2015 року відчужила її ОСОБА_6 за договором купівлі-продажу.
18.             01 жовтня 2015 року ОСОБА_19 , діючи в інтересах ОСОБА_6 за довіреністю, посвідченою 01 жовтня 2015 року приватним нотаріусом КМНО Сазоновою О. М., за реєстровим № 1432, продав, а ОСОБА_3 купила двокімнатну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , про що між ними було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Сазоновою О. М., за реєстровим № 1434.
19.             Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 грудня 2016 року у справі № 761/18093/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду 
м. Києва від 27 березня 2017 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_20 , приватний нотаріус КМНО Авдієнко В. П., приватний нотаріус КМНО Мішенін І. С., приватний нотаріус КМНО Сазонова О. М., про встановлення факту, визнання недійсним договору та визнання права власності в порядку спадкування, задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , вчинений 24 квітня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Мішеніним І. С. та зареєстрований в реєстрі за № 179. Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , та на земельну ділянку загальною площею 0044 га, кадастровий номер 3221887801:02:052:0169, розташовану за адресою: АДРЕСА_3. В частині встановлення факту та визнання недійсним договору купівлі-продажу від 01 жовтня 2015 року відмовлено.
20.             Постановою Верховного Суду від 05 червня 2019 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 27 березня 2017 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_20 , приватний нотаріус КМНО Авдієнко В. П., приватний нотаріус КМНО Мішенін І. С., приватний нотаріус КМНО Сазонова О. М., про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , вчинених 24 квітня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 та від 01 жовтня 2015 року між ОСОБА_6 та 
ОСОБА_3 , визнання права власності за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом на квартиру скасовано. У задоволенні позову в цій частині відмовлено.
21.             В частині позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 у порядку спадкування за законом права власності на земельну ділянку рішення залишені без змін.
22.             У постанові зазначено, що ефективним способом захисту прав 
ОСОБА_1 є віндикаційний позов до особи, за якою зареєстровано право власності на спірну квартиру, а не позов про визнання права власності та про визнання недійсними договорів купівлі -продажу квартири.
23.             Враховуючи висновки касаційної інстанції позивачка звернулася до суду за захистом свого права з вказаним позовом та просила витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 об`єкт нерухомого майна - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , на користь законного власника ОСОБА_1 , з подальшим внесенням запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про ОСОБА_1 , як власника зазначеного об`єкту нерухомого майна.
24.              ОСОБА_1 померла ІНФОРМАЦІЯ_8 . Згідно з заповітом від 13 січня 2022 року ОСОБА_1 все своє майно, що буде належати їй на день смерті і де б воно не було і з чого б воно не складалося, а також все те, що відповідно до законодавства України може бути успадкованим, у повному обсязі, без будь - яких винятків заповідала ОСОБА_2 .
25.             Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10 лютого 2022 року зупинено провадження у справі.
26.             Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15 листопада 
2022 року поновлено провадження у справі.
27.             Протокольною ухвалою від 02 лютого 2023 року замінено позивача ОСОБА_1 її правонаступником ОСОБА_2 .
Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій
28.             Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 16 квітня 
2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду 
від 16 грудня 2024 року, позов задоволено.
Витребувано з незаконного володіння ОСОБА_3 об`єкт нерухомого майна - квартиру АДРЕСА_2 на користь законного власника ОСОБА_2 , з подальшим внесенням запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про ОСОБА_2 як власника зазначеного об`єкту нерухомого майна.
29.             Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовані тим, що спірне майно вибуло з володіння власника без його волі, тому позов про витребування майна з чужого незаконного володіння є обґрунтованим і підлягає задоволенню.
30.             Апеляційний суд зазначав, що невиконання ВДВС Шевченківського РУЮ в місті Києві ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня 
2015 року у справі №761/18093/15-ц про арешт спірної квартири спричинило відсутність у відповідному державному реєстрі запису про встановлений судом арешт спірної квартири, що виключає бездіяльність позивача.
31.             Крім того, суди дійшли висновку, що наведені позивачем причини пропуску позовної давності є поважними, оскільки протягом 2016-2019 років позивач здійснював захист свого права в судовій справі № 761/18093/15-ц, рішення судів в якій є підставою для звернення з даним позовом; розгляд справи 
№ 761/18093/15-ц був тривалим і не залежав від сторони позивача.
Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції
32.             У грудні 2024 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_4 - адвоката 
Шевченка О. М. на рішення Шевченківського районного суду міста Києва 
від 16 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 грудня 2024 року.
33.             Ухвалою Верховного Суду від 25 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження в справі за вказаною касаційною скарго, витребувано із Шевченківського районного суду міста Києва цивільну справу № 761/30044/20.
34.             У січні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_3 - адвоката Бойко Н. П. на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 грудня 2024 року.
35.             У січні 2025 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_5 про приєднання до касаційної скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 грудня 2024 року.
36.             Ухвалою Верховного Суду від 17 січня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою представника  ОСОБА_3 - адвоката Бойко Н. П., прийнято заяву ОСОБА_5 про приєднання до касаційної скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу. 
Аргументи учасників справи
Доводи осіб, які подали касаційні скарги
37.             У касаційній скарзі представник ОСОБА_4 - адвокат Шевченко О. М., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове судове рішення, яким в задоволені позову відмовити.
38.             Підставою касаційного оскарження заявник зазначає неправильне застосування норм матеріального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 07 листопада 2018 року в справі № 488/6211/14-ц, від 26 червня 2019 року в справі № 669/927/16-ц, від 01 квітня 2020 року в справі № 610/1030/18, від 02 листопада 2021 року в справі № 925/1351/19, від 28 червня 2023 року в справі № 755/2957/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
39.             Касаційна скарга представника  ОСОБА_4 - адвоката Шевченка О. М. мотивована тим, що судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/ недобросовісності набувача, що суттєво як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном.
40.             Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.
41.             Також не погоджується з висновком судів про поважність пропуску позивачем строку позовної давності.
42.             У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - адвокат Бойко Н. П., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове судове рішення, яким в задоволені позову відмовити.
43.             Підставою касаційного оскарження заявниця зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 10 травня 2023 року в справі № 522/1884/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
44.             Касаційна скарга представника ОСОБА_3 - адвоката Бойко Н. П. мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не надано оцінку наявності добросовісності відповідача.
45.             Ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від 16 вересня 
2015 року у справі № 761/18093/15-ц про накладення арешту на квартиру була зареєстрована в Єдиному державному реєстрі судових рішень 04 грудня 2015 року, що в свою чергу підтверджує, що відповідачка не могла знати про будь-які заборони на відчуження спірного майна та про належність нерухомого майна позивачу станом на день вчинення договору купівлі-продажу спірної квартири.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
46.             У січні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_4 , в якому представник ОСОБА_2 - адвокат Мельнікова І. Г. просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, посилаючись на те, що рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують. Вказує, що придбаваючи квартиру, яка перебувала у власності ОСОБА_6 лише п`ять місяців, а у власності ОСОБА_5 три місяці, за наявності обставин відсутності реєстрації у квартирі місця проживння продавця та попереднього власника, а також обставини набуття права власності попереднім власником на підставі рішення суду, відповідач мала би вжити усіх розумних заходів, зокрема, виявити обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна і дослідити, за яких обставин прийнято рішення про визнання права власності за попереднім власником. На момент укладення договору купівлі-продажу квартири рішення суду, на підставі якого виникло право власності у попереднього власника, вже було скасоване.
47.             У лютому 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Мельнікова І. Г. подала до суду відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_3 , в якому просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін, зазначаючи, що під час вирішення питання щодо підстав для застосування віндикації з огляду на норми частини першої статті 388 ЦК України, в контексті кваліфікації набувача майна як добросовісного, звертається увага на необхідність дослідження тієї обставини, чи при вчинені правочину добросовісний набувач знав чи не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
48.             Судами попередніх інстанцій установлено, що  ОСОБА_21 народилась 
ІНФОРМАЦІЯ_6 , її батьками зазначені: ОСОБА_14 - батько, ОСОБА_17 - мати, що підтверджується копією свідоцтва про народження.
49.             Після реєстрації шлюбу 12 листопада 1974 року ОСОБА_21 змінила прізвище на « ОСОБА_18 ».
50.             З повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження вбачається, що 27 серпня 1962 року було зареєстровано народження ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_9 .
51.             30 вересня 1972 року вчинено запис № 27 про усиновлення та прізвище дитини « ОСОБА_9 » змінено на « ОСОБА_10 », по-батькові з « ОСОБА_11 » на « ОСОБА_12 ». Також були змінені дані про батька з « ОСОБА_13 » на « ОСОБА_14 », ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 .
52.             01 червня 1978 року змінено дані про матір дитини з « ОСОБА_15 » на « ОСОБА_16 », ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання: АДРЕСА_1 .
53.             Відповідні свідоцтва про народження видавались вперше після реєстрації народження ІНФОРМАЦІЯ_5 , після усиновлення - 07 грудня 1972 року (змінено дані про батька), після зміни даних про матір - 01 червня 1978 року, та 02 липня 1978 року.
54.              ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть від 26 вересня 2012 року, виданого Відділом реєстрації смерті 
у м. Києві, відповідний актовий запис № 17081.
55.             Після смерті ОСОБА_22 відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_2 , та на земельну ділянку загальною площею 0,044 га, розташовану на території садового товариства «Колективна праця» села Старі Петрівці Вишгородського району Київської області.
56.             Із заявами про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_5 , як особа, яка знаходилася з останнім в фактичних шлюбних відносинах, та ОСОБА_1 , як рідна сестра.
57.             Після звернення до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Авдієнко В. П. від 21 листопада 2014 року відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ОСОБА_7 на тій підставі, що не надано оригіналів правовстановлюючих документів.
58.             Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 13 січня 2015 року у справі №363/4828/14-ц визнано за ОСОБА_5 право власності на земельну ділянку для ведення садівництва площею 0,044 га, яка розташована на території с. Старі Петрівці Вишгородського району Київської області, с/т «Колективна праця», та квартиру АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після померлого ОСОБА_7 . 
59.             Право власності на квартиру на підставі зазначеного рішення ОСОБА_5 зареєструвала 30 січня 2015 року.
60.             З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що 24 квітня 2015 року ОСОБА_5 зареєструвала право власності на земельну ділянку на підставі рішення суду.
61.             В цей же день за договором купівлі-продажу від 24 квітня 2015 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мішеніним І. С. та зареєстрований в реєстрі за №179, ОСОБА_5 продала спірну квартиру ОСОБА_6 .
62.             01 жовтня 2015 року за договором купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сазоновою О. М. та зареєстрований в реєстрі за №1434, ОСОБА_19 , діючи в інтересах     ОСОБА_6 , продав зазначену квартиру ОСОБА_3 .
63.             Рішенням апеляційного суду Київської області від 15 вересня 2015 року у справі № 363/4828/14 рішення Вишгородського районного суду Київської області від 13 січня 2015 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено.
64.             Разом з цим, 25 червня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який неодноразово уточнювала та остаточно просила: встановити факт прийняття спадщини спадкодавцем ОСОБА_7 ; визнати недійсними договори купівлі-продажу квартири від 24 квітня 2015 року та від 01 жовтеня 2015 року; визнати за нею право власності на спірну квартиру та на земельну ділянку для ведення садівництва площею 0,044 га, яка розташована на території с. Старі Петрівці Вишгородського району Київської області, с/т «Колективна праця».
65.             Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 19 грудня 
2016 року у справі №761/18093/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 27 березня 2017 року, позов задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири, вчинений 24 квітня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 . Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом право власності на квартиру АДРЕСА_2 та на земельну ділянку площею 0,044 га, яка розташована на території с. Старі Петрівці Вишгородського району Київської області, с/т «Колективна праця». В частині позовних вимог про встановлення факту відмовлено.
66.             Постановою Верховного Суду від 06 червня 2019 року касаційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду 
м. Києва від 27 березня 2017 року в частині позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири, вчинених 24 квітня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , 01 жовтня 2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , визнання права власності за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом на квартиру скасовано. У задоволені позову в цій частині відмовлено. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 грудня 
2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 27 березня 2017 року в частині позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 у порядку спадкування за законом права власності на земельну ділянку залишено без змін.
67.              ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_1 померла.
68.             Згідно з заповітом, посвідченим 13 січня 2022 року державним нотаріусом КМНО Тіщенко Н. М. та зареєстрованим в реєстрі за №22, ОСОБА_1 заповіла ОСОБА_2 все належне їй майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, і взагалі, все те, що буде належати їй на день його смерті і на що вона матиме право за законом.
69.             Протокольною ухвалою від 02 лютого 2023 року замінено позивача ОСОБА_1 її правонаступником ОСОБА_2 .
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
70.             Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених упункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
71.             Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
72.             Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
73.             Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
74.             Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
75.             Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
76.             Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
77.             Колегія суддів вважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими та підстав для їх скасування немає.
78.             Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
79.             Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23))
80.             Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
81.             Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 
2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).
82.             Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі 
№ 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)).
83.             Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. пункти 84, 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі 
№ 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)).
84.             Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. При цьому стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Разом з тим стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див.: постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).
85.             Тобто виникнення права на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
86.             Так, судами у цій справі установлено, що спадкодавець ОСОБА_7 , який був рідним братом позивачки, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
87.             Позивачка, як рідна сестра померлого, 20 листопада 2012 року прийняла спадщину, подавши до приватного нотаріуса КМНО Авдієнко В. П. заяву про прийняття спадщини, яка зареєстрована за № 240/07-14.
88.             Водночас, починаючи з 2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 тривають судові процеси з приводу спадкового майна, зокрема й щодо спірної квартири  АДРЕСА_2 .
89.             Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.
90.             З Єдиного державного реєстру судових рішень вбачається, що з 2013 року на розгляді Шевченківського районного суду м. Києва перебувала справа №761/9324/13 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про встановлення факту проживання ОСОБА_5 однією сімєю з ОСОБА_7 та зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно.
91.             Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27 лютого 2014 року встановлено факт проживання  ОСОБА_5 однією сім`єю з ОСОБА_7 з 1994 року по день його смерті. В іншій частині позову відмовлено. В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 відмовлено.
92.             Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 13 січня 2015 року у справі №363/4828/14-ц визнано за ОСОБА_5  право власності на земельну ділянку для ведення садівництва площею 0,044 га, яка розташована на території с. Старі Петрівці Вишгородського району Київської області, с/т «Колективна праця», та квартиру  АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після померлого  ОСОБА_7 . 
93.             30 січня 2015 року ОСОБА_5 зареєструвала право власності на спірну квартиру на підставі зазначеного рішення суду, а 24 квітня 2015 року відчужила квартиру за договором купівлі-продажу ОСОБА_6 .
94.             Разом з тим, рішенням апеляційного суду Київської області від 15 вересня 2015 року у справі № 363/4828/14 рішення Вишгородського районного суду Київської області від 13 січня 2015 року скасовано, у задоволенні позову 
ОСОБА_5 відмовлено.
95.             Проте, після скасування рішення суду, на підставі якого  ОСОБА_5 набула право власності на спірну квартиру, 01 жовтня 2015 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_19 , діючи в інтересах ОСОБА_6 , продав зазначену квартиру ОСОБА_3 .
96.             Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 19 грудня 
2016 року у справі №761/18093/15-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 27 березня 2017 року, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири, вчинений 24 квітня 2015 року між ОСОБА_5 та 
ОСОБА_6 . Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом право власності на квартиру 
АДРЕСА_2 та на земельну ділянку площею 0,044 га, яка розташована на території 
с. Старі Петрівці Вишгородського району Київської області, с/т «Колективна праця». В частині позовних вимог про встановлення факту відмовлено.
97.             Постановою Верховного Суду від 06 червня 2019 року касаційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду 
м. Києва від 27 березня 2017 року в частині позовних вимог про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири, вчинених 24 квітня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , 01 жовтня 2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , визнання права власності за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом на квартиру скасовано. У задоволені позову в цій частині відмовлено. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 грудня 
2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 27 березня 2017 року в частині позовних вимог про визнання за ОСОБА_1 у порядку спадкування за законом права власності на земельну ділянку залишено без змін.
98.             Постанова Верховного Суду мотивована тим, що тлумачення частини першої статті 1260 ЦК Українисвідчить, що у разі спадкування за законом усиновлений та його нащадки, з одного боку, та усиновлювач і його родичі - з другого, прирівнюються до родичів за походженням, а тому вони спадкують один після одного.
99.             Згідно з частиною п`ятою статті 1268 ЦК Українинезалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
100.        Встановивши, що ОСОБА_1 є спадкоємцем другої черги за законом, звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не відмовлялася від спадщини, суди зробили правильний висновок, що вона вважається такою, що прийняла спадщину.
101.        Водночас, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири та визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом на спірну квартиру Верховний Суд виснував, що за встановлених обставин справи ефективним способом захисту прав ОСОБА_1 є віндикаційний позов до особи, за якою зареєстровано право власності на спірну квартиру, а не позов про визнання права власності та про визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири.
102.        З цим позовом про витребування нерухомого майна ОСОБА_1 звернулась до суду у вересні 2020 року.
103.        Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що реєстрація права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 порушує права позивача, як законного власника на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном. Спірна квартира вибула з власності позивача, як правонаступника померлої ОСОБА_1 , поза його волею.
104.        Крім того, апеляційний суд зазначав, що за клопотанням ОСОБА_1 ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня 2015 року у справі № 761/18093/15-ц (за позовом ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування) було накладено арешт на спірне майно, а саме квартиру та земельну ділянку, проте постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції в місті Києві від 07 грудня 2015 року у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Києва 
від 16 вересня 2015 року у справі № 761/18093/15-ц було відмовлено та 15 грудня 2015 року вказану ухвалу повернуто Шевченківському районному суду м. Києва.
105.        Арешт було зареєстровано, але у проміжок часу між датою прийняття ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня 2015 року про накладення арешту та датою внесення запису про обтяження арештом спірної квартири до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно спірну квартиру вже було відчужено 01 жовтня 2015 року ОСОБА_3 .
106.        Отже, невиконання ВДВС Шевченківського РУЮ в місті Києві ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 16 вересня 2015 року у справі №761/18093/15-ц спричинило відсутність у відповідному державному реєстрі запису про встановлений судом арешт спірної квартири, що виключає бездіяльність позивача.
107.        Таким чином, за обставинами цієї справи не встановлено факту чи наміру зловживання позивачкою (її правонаступником) своїми правами щодо спірного нерухомого майна, яке вибуло з її володіння поза її волею (за відсутності будь-якої зовнішньої об`єктивної форми вираження її волевиявлення), тому немає підстав для відмови у захисті права власності.
108.        Недоторканність набутого добросовісним набувачем права власності за рахунок позбавлення законного власника, який не допускав недобросовісного користування своїми правами та не виражав волевиявлення на передачу майна, можливості поновити своє порушене внаслідок вибуття належного йому майна майнове право суперечить завданню цивільного судочинства.
109.        Принцип мирного володіння майном, закріплений у статті 1 Першого протоколу до Конвенції, стосується не лише кінцевого добросовісного набувача майна, а й первинного законного володільця, який маючи у власності певне майно, розраховує, що його право на мирне володіння майном буде захищене належним правовим регулюванням.
110.        У разі коли нерухоме майно вибуває з володіння особи, якій воно належить, поза її волею, така особа залишається дійсним власником цього майна, оскільки вона не бажала втрачати правовий зв`язок з належним їй майном. Позбавлення особи в такому випадку права повернути своє майно, яке вибуло з її володіння без наявних на те правових підстав, безумовно призводить до втручання у право такої особи на мирне володіння своїм майном і є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції.
111.        Водночас ОСОБА_3 як добросовісний набувач не звільняється від негативних наслідків, які можуть виникнути при виборі недобросовісного контрагента. Окрім інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, добросовісний набувач оцінює й інші обставини, які можуть свідчити про сумнівний характер вчинюваного правочину, такі як занижена ціна договору, факт неодноразового протягом короткого проміжку часу перепродажу майна, поведінка продавця тощо.
112.        Тому за обставин вибуття майна із власності законного володільця поза його волею, за відсутності його волевиявлення, витребування цього майна у добросовісного набувача на користь законного володільця є належним і виправданим способом захисту права останнього.
113.        Право власності на майно, яке було передано за угодами щодо його відчуження поза волею власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. У випадку, якщо майно вибуло з володіння законного власника поза його волею, останній може розраховувати на повернення такого майна, незважаючи на добросовісність та відплатність його набуття сторонніми особами, і має право звернутися до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння (постанова Верховного Суду від 21 квітня2021 року у справі № 760/10998/18).
114.        Аналогічний висновок викладено й у постанові Верховного Суду 
від 05 березня 2025 року у справі  № 760/21038/16 (провадження № 61-16775св24).
115.        Отже, висновки судів попередніх інстанцій за встановлених у цій справі обставин не суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах, на які посилаються відповідачі, про те, що добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
116.        Крім цього, витребування від ОСОБА_3 майна, яке належало
ОСОБА_1 , правонаступником якої є ОСОБА_2 , та вибуло з його володіння поза його волею, не свідчить про порушення справедливої рівноваги (балансу) між інтересами позивача та інтересами відповідачки, яка не позбавлена права на відшкодування завданих їй збитків, зокрема, в порядку, передбаченому статтею 661 ЦК України, пред`явивши вимогу до незаконного набувача, в якого придбала нерухоме майно.
117.        З огляду на характер спірних правовідносин Верховний Суд не встановив невідповідності заходу втручання в право власності відповідачів критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. Перешкод для застосування механізму статті 388 ЦК України не встановлено.
118.        Крім того, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що наведені позивачем причини пропуску позовної давності є поважними, оскільки позивач здійснював захист свого порушеного права у справі №761/18093/15, рішення судів у якій є підставою для звернення з цим позовом.
119.        Закон не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском позовної давності. Тому це питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу. При цьому поважними причинами при пропущенні позовної давності є такі обставини, які роблять своєчасне пред`явлення позову неможливим або утрудненим.
120.        Очевидно, що перебування справи у провадженні судових органів, вчинення в ній передбачених законом дій, на думку добросовісного розсудливого спостерігача, виключає необхідність вчинення процесуальних дій, спрямованих на припинення цього процесу, а саме подачі інших позовів, заяв про закриття провадження у справі тощо. Подібний правовий висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 15 травня 2020 року у справі № 922/1467/19.
121.        Ураховуючи викладене, зважаючи на факт здійснення ОСОБА_1 захисту свого права у судовій справі №761/18093/15-ц, і, як наслідок, наявність для неї підстав вважати, що її права будуть захищені в цьому судовому провадженні, а також її звернення до суду з позовною заявою у цій справі у вересні 
2020 року, суд дійшов висновку про поважність причин пропуску позивачем строку звернення до суду.
122.        Схожий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року в справі № 904/3405/19 (провадження № 12-50гс20).
123.        Доводи касаційних скарг, до яких приєдналася ОСОБА_5 , не свідчать про застосування судами попередніх інстанцій норм права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у наведених заявниками постановах Верховного Суду.
124.        Зважаючи на вищевикладене у сукупності доводи касаційних скарг не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявників з висновками судів щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції з огляду на положення статті 400 ЦПК України.
125.        Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц, провадження 
№ 14-446цс18).
126.        Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. 
127.   Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
128.   Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційні скарги залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, тому судовий збір покладається на осіб, які подали касаційні скарги.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
1.                 Касаційні скарги представника ОСОБА_4 - адвоката Шевченка Олександра Миколайовича та представника ОСОБА_3 - адвоката Бойко Наталії Петрівни, до яких приєдналася ОСОБА_5 , залишити без задоволення.
2.                 Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16 квітня 
2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 грудня 2024 рокузалишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді: | Н. Ю. Сакара
| О. В. Білоконь
| О. М. Осіян