П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2025 року 
м. Рівне

Справа № 569/2487/24
Провадження № 22-ц/4815/319/25

Головуючий у Рівненському міському суді
Рівненської області: суддя Першко О.О.
Рішення суду першої інстанції проголошено 
(вступна і резолютивна частини) об 11 год. 54 хв.
25 листопада 2024 року у м. Рівне
Рівненської області
Повний текст рішення складено: 02 грудня 2024 року

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: Хилевич С.В.
судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.
секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ;
відповідач – ОСОБА_2 ;

за участі: ОСОБА_1 та його представника – адвоката Волошина Леоніда Сергійовича,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 листопада 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в :

У лютому 2024 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики у розмірі 55 000 доларів США. 
Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося, що 15 вересня 2022 року між сторонами укладено договір позики грошових коштів на суму 82 500 доларів США. За його умовами він передав, а ОСОБА_2 прийняв готівкою у власність суму 3 017 025 гривень. Станом на 15 вересня 2022 року ця сума за курсом Національного банку України (далі – НБУ) з розрахунку 36,57 гривень за 1 долар США еквівалентна 82 500 доларів США. Підписання договору позичальником свідчить про отримання ним зазначеної суми від позикодавця. ОСОБА_2 зобов`язався повернути йому грошові кошти в розмірі 82 500 доларів США в строк до 15 грудня 2022 року.
Факт отримання грошових коштів ОСОБА_2 в розмірі 82 500 доларів США підтверджується також розпискою від 15 вересня 2022 року.
25 грудня 2022 року відповідач частково повернув йому грошові кошти - в сумі 27 500 доларів США, про що рукописним текстом «27 500 віддав» зазначено на звороті аркушу договору позики. Тому остаточна сума боргу за договором позики США складає 55 000 доларів США.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 25 листопада 2024 року позов задоволено.
Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 55 000 доларів США заборгованості за договором позики від 15 вересня 2022 року та 15 140 гривень судових витрат.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 , вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, що полягало у невідповідності висновків суду обставинам справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права, просить його скасувати, відмовивши ОСОБА_1 у задоволенні позову повністю.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначалося про неврахування судом того, що він виконав свої зобов`язання за договором позики у повному обсязі. Натомість позивач відмовився надати письмовий доказ про сплату заборгованості за позикою. При цьому суд не взяв до уваги його показання як свідка та показання інших свідків у справі, які підтвердили, що заявник звертався до позикодавця з проханням відвідати нотаріуса та забезпечити письмовий доказ щодо повернення позичених коштів.
В зв`язку із цим судом не додержано положень ст.ст. 263, 264, 89 ЦПК України, ст.ст. 545, 1046, 1047 ЦК України, ст. 129 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Тому залишено без уваги і висновки, що висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц, від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17.
Вважав, що унаслідок відхилення клопотання про відкладення розгляду справи через розірвання договору про надання правничої допомоги із представником суд ухвалив оскаржуване рішення за його відсутності, чим фактично позбавив можливості взяти участь у дослідженні доказів, наданні своїх заперечень та відзиву, а тому порушив конституційне право на участь у судовому розгляді, не забезпечивши можливості представити докази і навести доводи. Ці обставини суперечать висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 25 квітня 2018 року у справі №295/5011/15-ц. 
У поданому відзиві представник ОСОБА_1 – адвокат Волошин Л.С., вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
До початку судового засідання представником ОСОБА_2 – адвокатом Семенюк З.М. подано клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку із тим, що вона бере участь 01 квітня 2025 року о 10 год. 00 хв. у судовому засіданні з розгляду справи №918/154/25 у Господарському суді Рівненської області. При цьому вона уклала із відповідачем договір про надання правничої допомоги лише 31 березня 2025 року, що завадило їй ознайомитися з апеляційною скаргою та матеріалами справи.
Між тим, з клопотанням погодитися не можна.
Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належно повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Тобто процесуальним законом надано право розглядати справу за відсутності сторін, які належно повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки, тому суд апеляційної інстанції не порушив зазначені норми права.
Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_2 та його представник були належно повідомлені про день, час та місце розгляду справи, клопотань про проведення судового засідання в режимі відеоконференції не подавали. При цьому причин, що унеможливили б укладення договору про правову допомогу з іншим адвокатом з метою представництва інтересів учасника справи в апеляційному суді та раніше, ніж у переддень судового засідання, відповідачем наведено не було.
Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (постанова Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 (провадження № 61-22682св19)).
Оскільки судом апеляційної інстанції не встановлено неможливості розгляду справи за відсутності ОСОБА_2 та його представника, заявник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів у апеляційній скарзі та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (ст. 367 ЦПК України), доцільним є розгляд колегією суддів справи за відсутності відповідача і його представника.
Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.
Як з`ясовано судом, 15 вересня 2022 року між ОСОБА_1 , як позикодавцем, та ОСОБА_2 , як позичальником, у простій письмовій         формі було укладено договір позики.
За умовами договору позики позикодавець передав, а позичальник прийняв готівкою у власність суму 3 017 025 гривень, що станом на 15 вересня 2022 року за курсом НБУ з розрахунку 36,57 гривень за 1 долар США еквівалентна 82 500 доларів США. Підписання договору позичальником свідчить про отримання ним зазначеної суми від позикодавця (пункт 1).
Зазначену суму грошей позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві готівкою в строк до 15 грудня 2022 року. Після повернення позики в повній сумі позикодавець повинен повернути позичальнику свій примірник договору з відміткою про одержання ним повернутої суми (пункт 2).
Відповідно до ст. 1046 ЦК України цей договір є укладений з моменту передання грошей (пункт 3).
У разі, коли позичальник не поверне позичені гроші у встановлений строк, позикодавець вправі стягнути заборгованість в судовому порядку (пункт 6).
Сторони домовились про те, що в разі зміни курсу долара США на день повернення позики сума, яка підлягає поверненню в гривнях, буде еквівалентна сумі 82 500 доларів США (пункт 9).
Сторони свідчать, що вони не приховують обставин, які мають істотне значення для цього договору; укладення договору відповідає їхнім інтересам; вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; чоловік (дружина) кожної із сторін згоден (згодна) з укладенням цього договору; у тексті цього договору зафіксовано всі істотні умови, що стосуються позики. Цей договір вступає в силу і вважається укладеним з моменту передання грошей і його підписання (пункти 10-11).
На звороті аркуша договору міститься розписка, написана ОСОБА_2 15 вересня 2022 року, за якою відповідач отримав від ОСОБА_1 кошти в борг. Після підпису ОСОБА_2 наявний рукописний запис про повернення 27 500 доларів США. При цьому оригінал договору позики і розписки на час вирішення справи знаходиться у позивача.
Отже, договір позики від 15 вересня 2022 року підписаний обома сторонами, що підтверджує той факт, що позика була передана безпосередньо при підписанні ними правочину. 
Вважаючи, що його суб`єктивні цивільні права порушуються відповідачем унаслідок часткового неповернення від отриманої 15 вересня 2022 року позики у сумі 82 500 доларів США, а тому підлягають судовому захисту, у лютому 2024 року в суд звернувся ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_2 про стягнення 55 000 доларів США як заборгованості за договором позики.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості вимог позивача, оскільки факт існування спірних правовідносин підтверджено договором позики від 15 вересня 2022 року і розпискою від 15 вересня 2022 року. 
При цьому частину позичених коштів у розмірі 27 500 доларів США ОСОБА_2 повернув позикодавцю, що підтверджується відповідними доказами, а ОСОБА_1 не заперечується і визнається.
Оскільки зобов`язання за договором позики позичальником виконано частково, тому поверненню підлягають решта коштів, які не повернуті ним на користь ОСОБА_1 , а саме 55 000 доларів США.
Щодо показань свідків про те, що позика повернута ОСОБА_2 позикодавцю у повному розмірі, то суд їх не прийняв до уваги, виходячи із того, що усними свідченнями певних осіб не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики.
З такими висновками погоджується і колегія суддів.
Згідно зі ст.ст. 1046, 1047, 1049, 1051, 545, 218 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а  позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. 
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. 
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку встановлені договором. 
Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.
Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків.
З висновку Верховного Суду, що висловлений у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18), вбачається, що пояснення сторони та показання свідків, які підтверджують факт повернення боргу, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України 2004 року (аналогічне положення міститься і ч. 2 ст. 78 ЦПК України в чинній редакції) обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Тому посилання на порушення судом його права на захист від пред`явлених до нього безпідставних позовних вимог є необґрунтованими. Наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань.
За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином спростовуються аргументи заявника про належність і допустимість показань свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 як доказів у справі, які в усній формі засвідчили про повне виконання позичальником своїх договірних зобов`язань.
Відповідно до ст.ст. 76-78 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Щодо доводів апеляційної скарги про хибне застосування ст.ст. 545, 1046, 1047 ЦК України, ст. 129 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, то вони не заслуговують на увагу внаслідок правильності висновків суду.
Не можна погодитися через їх необґрунтованість і з посиланнями ОСОБА_2 про незастосування при вирішенні справи правової позиції, що висловлена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц, від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17, адже стосуються правовідносин, які не є подібними і відрізняються від спірних прав та обов`язків своїми обставинами, правовою природою і характеристиками. 
Не ґрунтуються на матеріалах справи доводи апеляційної скарги про недодержання судом норм процесуального права.
Так, згідно із абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Однак будь-яких фактів про процесуально-правові дефекти, що потягли би помилкове розв`язання цивільно-правового спору, заявник не надав, матеріали справи їх не містять, а апеляційним судом здобуто не було.
При цьому встановлено й відсутність обставин, які свідчили би про обов`язкове скасування судового рішення внаслідок існування підстав, передбачених ч. 3 ст. 376 ЦПК України.
Не заслуговують на увагу твердження про те, що черезвідхилення клопотання про перенесення (відкладення, оголошення перерви) судового розгляду внаслідок розірвання договору про надання правничої допомоги із представником суд ухвалив оскаржуване рішення за його відсутності, чим фактично позбавив можливості взяти участь у дослідженні доказів, наданні своїх заперечень та відзиву, що суперечить висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 25 квітня 2018 року у справі №295/5011/15-ц.
Так, відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Тобто процесуальним законом надано право розглядати справу за відсутності сторін, які належно повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки, тому судом першої інстанції не порушено зазначеної норми права.
Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (постанова Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 (провадження № 61-22682св19)).
При цьому звертається увага, що представником відповідача – адвокатом Таборовцем А.П. було подано відзив на позову заяву, подавалися письмові докази, які судом було прийнято і які досліджувалися в судовому засіданні, заявлялися відповідні письмові клопотання та заяви, які судом було задоволено. ОСОБА_2 і адвокат Таборовець А.П. 17 квітня 2024 року, 23 квітня 2024 року, 03 вересня 2024 року брали безпосередню участь у судових засіданнях, надавали пояснення по суті справи, а також висловлювали свою думку з приводу пояснень і клопотань позивача та його представника, 
Решта доводів апеляційної скарги також визнаються колегією суддів необґрунтованими і тому відхиляються.
Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до пункту 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.
У справі "Рябих проти Росії" (заява №52854/99, рішення від 24 липня 2003 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ст. 6 § І Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має тлумачитися в світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із основних аспектів верховенства права є принцип юридичної певності, який, серед іншого, вимагає, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів. Правова певність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Цей принцип наполягає на тому, що жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого і обов`язкового рішення тільки з метою нового слухання і вирішення справи. Повноваження судів вищої ланки переглядати рішення мають використовуватися для виправлення судових помилок, помилок у здійсненні правосуддя, а не заміни рішень.
Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 листопада 2024 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 01.04.2025

Головуючий:                                                        С.В. Хилевич

Судді:                                                                        Н.М.Ковальчук

                                                                       С.С.Шимків