ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"10" квітня 2025 р.           Справа№ 910/12198/24
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Ткаченка Б.О.
суддів:            Гаврилюка  О.М. 
          Суліма  В.В. 
 
за участю секретаря судового засідання Мовчан А.Б.

за участю представників учасників справи згідно з протоколом судового засідання від 10.04.2025:

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційних скарг Приватного акціонерного товариства "ПРОВАГРОІНВЕСТ" та Товариства з обмеженою відповідальністю "АРІАНТ ЛТД"
на рішення Господарського суду міста Києва від 10.01.2025 
по справі №910/12198/24 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРТРАНС К"
до 1) Товариства з обмеженою відповідальністю "АРІАНТ ЛТД"
     2) Приватного акціонерного товариства "ПРОВАГРОІНВЕСТ"
про стягнення 525 194,32 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заявлених вимог
Товариство з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРТРАНС К" (далі - позивач, ТОВ "ІНТЕРТРАНС К") звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "АРІАНТ ЛТД" (далі - відповідач-1, ТОВ "АРІАНТ ЛТД") та Приватного акціонерного товариства "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ПРОВІДНА" (далі - відповідач-2, ПрАТ "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ПРОВІДНА", скаржник) про стягнення 525 194,32 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди було заподіяно пошкодження належного позивачу транспортному засобу, що призвело до звернення позивача до господарського суду з вимогою про солідарне стягнення з відповідачів суми страхового відшкодування в розмірі 525 194,32 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.01.2025 у справі №910/12198/24 позов задоволено повністю. Стягнуто солідарно з товариства з обмеженою відповідальністю "АРІАНТ ЛТД" та Приватного акціонерного товариства "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ПРОВІДНА" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРТРАНС К" страхове відшкодування в сумі 525 194 (п`ятсот двадцять п`ять тисяч сто дев`яносто чотири) грн. 32 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 7 877 (сім тисяч вісімсот сімдесят сім) грн. 91 коп.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що позивач не мав можливості звернутися до відповідача-2 із заявою на виплату страхового відшкодування до встановлення винної у ДТП особи відповідно до постанови старшого слідчого СВ Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області від 30.04.2024 про закриття кримінального провадження.
Дослідивши матеріали справи, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовна вимога про солідарне стягнення з відповідачів суми страхового відшкодування в розмірі 525.194,32 грн. є обґрунтованою та підлягає задоволенню повністю.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг та узагальнення їх доводів
Не погодившись з прийнятим рішенням, Приватне акціонерне товариство  "СТРАХОВА КОМПАНІЯ "ПРОВІДНА" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.01.2025 у справі №910/12198/24 та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог до відповідача-2 відмовити в повному обсязі. Судові витрати покласти на позивача. 
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивач більше ніж пітора року із заявою про виплату страхового відшкодування стосовно ДТП не звертався. Скаржник зазначає, що неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року є підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування.
Також у своїй апеляційній скарзі скаржником повідомлено про зміну найменування останнього на Приватне акціонерне товариство "ПРОВАГРОІНВЕСТ".
Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "АРІАНТ ЛТД" подало апеляційну скаргу, в якій просить суд поновити строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 10.01.2025 у справі №910/12198/24. Прийняти апеляційну скаргу на рішення Господарського суду міста Києва від 10.01.2025 у справі №910/12198/24 до розгляду. Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "інтертранс К" до Товариства з обмеженою відповідальністю "АРІАНТ ЛТД" відмовити повністю. 
Узагальнені доводи апеляційної скарги зводяться до того, що виконання обовязку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність ЗУ «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» покладено на страховика винної особи у межах, встановлених цим законом та договором обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті 
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.01.2025 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "ПРОВАГРОІНВЕСТ" передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді - Ткаченка Б.О., суддів: Гаврилюка О.М., Суліма В.В.
Ухвалою Північного апеляційного суду від 28.01.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "ПРОВАГРОІНВЕСТ" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.01.2025 по справі №910/12198/24. Призначено до розгляду в судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "ПРОВАГРОІНВЕСТ" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.01.2025 по справі №910/12198/24 на 27.02.2025.
Відповідно до витягу з протоколу передачі справи ранішеше визначеному складу суду від 17.02.2025 апеляційну скаргу Товариство з обмеженою відповідальністю "АРІАНТ ЛТД" передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Ткаченко Б.О., суддів - Гаврилюк О.М., Сулім В.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.02.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "АРІАНТ ЛТД" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.01.2025 по справі №910/12198/24 залишено без руху. Запропоновано скаржнику усунути встановлені при поданні апеляційної скарги недоліки, а саме: протягом 10 днів з дня вручення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, надати до Північного апеляційного господарського суду докази про наявність або відсутність електронних кабінетів в ЄСІТС або її окремій підсистемі (модулі).
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.02.2025 відкладено розгляд справи №910/12198/24 на 10.04.2025.
07.03.2025 на адресу Північного апеляційного господарського суду надійшла заява про усунення недоліків від Товариства з обмеженою відповідальністю "АРІАНТ ЛТД" до якої долучено відповідь №7806644 на запит в якому зазначено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "АРІАНТ ЛТД" має зареєстрований Електроний кабінет у підсистемі Електронний суд ЄСІТС.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 07.03.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "АРІАНТ ЛТД" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.01.2025 по справі №910/12198/24. Об`єднано апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "АРІАНТ ЛТД" та Приватного акціонерного товариства "ПРОВАГРОІНВЕСТ" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.01.2025 по справі №910/12198/24 в одне апеляційне провадження. Розгляд апеляційних скарг Товариства з обмеженою відповідальністю "АРІАНТ ЛТД" та Приватного акціонерного товариства "ПРОВАГРОІНВЕСТ" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.01.2025 по справі №910/12198/24 вирішено здійснювати у раніше призначену дату та час, а саме: 10.04.2025.

Позиції учасників справи та явка представників сторін у судове засідання 
Представники учасників апеляційного провадження у судове засідання 10.04.2025 нез`явилися, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, Позивач є власником: транспортного засобу з державним номерним знаком НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрація транспортного засобу НОМЕР_2 та транспортного засобу (причепу) з державним номерним знаком НОМЕР_3 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрація транспортного засобу НОМЕР_4 .
Постановою старшого слідчого СВ Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області від 30.04.2024 про закриття кримінального провадження, зокрема, встановлено: 
- "…12.09.2022 біля 19:50 години в Ізмаїльському районі Одеської області водій ОСОБА_1 , керуючи автомобілем "Renault" реєстраційний номер НОМЕР_5 з напівпричепом "Krone" реєстраційний номер НОМЕР_6 та рухаючись по а/д М-15 "Одеса-Рені", на 204 км. + 500 м вказаної автодороги здійснив виїзд на зустрічну смугу для руху де допустив зіткнення з рухаючимся в зустрічному напрямку автомобілем "Daf" реєстраційний номер НОМЕР_1 з напівпричепом "Schmitz" реєстраційний номер НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_2 .";
- "За даним фактом 13.09.2022 внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12022162150000862 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України".;
- "В умовах даної дорожньо-транспортної пригоди водій автопоїзду у складі тягача "Renault" номерний знак НОМЕР_5 з напівпричепом "Krone" номерний знак НОМЕР_6 , мав технічну можливість запобігти події, шляхом виконання вимог п. 2.3(б), п. 12.1 Правил дорожнього руху України";
- "В умовах даної дорожньо-транспортної пригоди водій автопоїзду у складі тягача "DAF" номерний знак НОМЕР_1 у складі з напівпричепом "Schmitz" номерний знак НОМЕР_3 , не мав технічну можливість запобігти зіткненню з автопоїздом у складі тягача "Renault" номерний знак НОМЕР_5 з напівпричепом "Krone" номерний знак НОМЕР_6 , шляхом одностороннього виконання вимог п. 12.3 Правил дорожнього руху України".;
- "Наявність технічної можливості у водія автопоїзду у складі тягача "Renault" номерний знак НОМЕР_5 з напівпричепом "Krone" номерний знак НОМЕР_6 запобігти дану подію, дозволяє прийти до висновку про те, що в умовах даної дорожньо-транспортної пригоди його дії не відповідали вимогам п. 2.3(б), п. 12.1, п. 12.4, п. 12.9(б) Правил дорожнього руху України, створювали достатні умови для настання дорожньо-транспортної пригоди та з технічної точки зору знаходились в причинному зв`язку з настанням даної пригоди.";
- "Враховуючи, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження внаслідок власної вини, а інші учасники пригоди тілесних ушкоджень не отримали, тому ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України не вбачається.";
- Таким  чином, встановлено, що по даному факту відсутній склад злочину передбачений ст. 286 КК України та вбачається склад адміністративного правопорушення.".
Станом на 12.09.2022 транспортний засіб "RENAULT PREMIUM" із державним номерним знаком НОМЕР_5 та напівпричіп "KRONE SDP 27 із державним номерним знаком НОМЕР_6 зареєстровані за відповідачем-1, що підтверджується листом РСЦ ГСЦ МВС В М. КИЄВІ від 18.09.2024 № 31/26-1497аз.
Таким чином, дорожньо-транспортна пригода виникла внаслідок порушення правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_1 .
Внаслідок зазначеної вище ДТП належний позивачу транспортний засіб отримав механічні пошкодження.
Виходячи з приписів статті 20 Закону України "Про страхування" страховик зобов`язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк, а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 Цивільного кодексу України).
Відповідно до звіту № 06-24-М168 з експертної оцінки транспортного засобу "DAF XF 105.460, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 : вартість відновлюваного ремонту ТЗ - 1.908.600,54 грн.; вартість відновлювального ремонту ТЗ з урахуванням фізичного зносу - 723.362,97 грн.; ринкова вартість об`єкта дослідження до моменту пошкоджень - 624.317,73 грн.; дійсна (ринкова) вартість об`єкта дослідження у пошкодженому стані - 138.118,60 грн.
Відповідно до звіту № 052/06-24 про оцінку вартості (розміру) майнової шкоди, завданої власнику напівпричепа самоскида SCHMITZ SK124SL10.5 реєстраційний номер НОМЕР_3 , вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу - 38.995,19 грн.
Так позивач звернувся до відповідача-2 із заявою про виплату страхового відшкодування, на яку отримано відповідь відповідача-2 від 30.05.2024 № 10-11/921 якою відмовив у здійсненні виплати суми страхового відшкодування у зв`язку з пропуском позивачем встановленого пунктом 37.1.4 статті 37 "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (станом на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон) річного строку на таке звернення, оскільки датою заяви є 16.05.2024, а датою ДТП є 12.09.2022. 

Межі, мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови 
Перш за все колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Як зазначалось колегією суддів раніше та вбачається із прохальної частини позовної заяви, що Товариство з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРТРАНС К" звернулося до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "АРІАНТ ЛТД" та приватного акціонерного товариства "ПРОВАГРОІНВЕСТ" про стягнення 525  194,32 грн. 
Відповідно до ч. 1 ст. 14 ГПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У свою чергу, задовольняючи позовні вимоги, в резолютивній частині оскаржуваного рішення судом першої інстанції вказано про солідарне стягнення з відповідачів заявленої суми заборгованості.
Згідно з ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
Згідно зі ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.
Проаналізувавши вищевикладені норми, та зважаючи на правову природу заявлених позовних вимог, застосування інституту солідарного стягнення є помилковим, оскільки в даному випадку слід керуватись главою 82 Цивільного кодексу України щодо позовних вимог до Товариства з обмеженою відповідальністю "АРІАНТ ЛТД" та Законом України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) стосовно позовних вимог до Приватного акціонерного товариства "ПРОВАГРОІНВЕСТ".
Щодо позовних вимог до Приватного акціонерного товариства "ПРОВАГРОІНВЕСТ" колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
За змістом статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором та/або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Відповідно, у разі вчинення дій, які не врегульовані нормами цивільного законодавства, перед судом може постати завдання оцінки таких дій.
Виходячи з формулювання статті 11 ЦК України, можна зробити висновок, що такі дії повинні відповідати загальним засадам цивільного законодавства України, які закріплені в статті 3 ЦК України.
Отже, принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань.
Введення в цивільне законодавство принципу добросовісності як одного з найбільш загальних і важливих принципів цивільного права є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності слід підходити до оцінки поведінки суб`єкта права як добросовісного або недобросовісного.
Відповідно до статті 33 Закону №1961-IV страхувальник, у разі настання ДТП, невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово має надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про ДТП встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально. Тобто страхувальник має вчинити дії для повідомлення страховика про настання ДТП.
У свою чергу, страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування. Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про ДТП страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків (стаття 34 Закону №1961-IV). Тобто страховик після повідомлення страхувальником про ДТП має здійснити всі дії для встановлення та виплати страхового відшкодування.
У страховика (МТСБУ) обов`язок здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату) не виникає у разі навмисних дій страхувальника, спрямованих на настання страхового випадку (підпункт 37.1.1 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV), або у разі вчинення ним умисного кримінального правопорушення, що призвело до страхового випадку (підпункт 37.1.2 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV).
Крім того, у страховика (МТСБУ) обов`язок здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату) не виникає і тоді, коли має місце неналежна поведінка й з боку потерпілого, а саме: невиконання обов`язків, визначених Законом № 1961-IV, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт ДТП, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди (підпункт 37.1.3 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV); неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту ДТП, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років з моменту ДТП, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV).
Отже, закон з огляду на принцип добросовісності визначає, що якщо потерпілий недобросовісно реалізовує право на отримання відшкодування завданої йому під час експлуатації наземного транспортного засобу шкоди, не виконує покладені на нього Законом № 1961-IV обов`язки, він має нести тягар негативних наслідків власної поведінки.
Аналізуючи зазначені норми законодавства, слід дійти висновку, що законодавство у страхових правовідносинах передбачає здійснення прав та обовязків з дотриманням принципу добросовісності всіма учасниками цих правовідносин і не дотримання цього принципу може мати наслідком відмову в захисті порушеного права, зокрема в праві на відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці особи взагалі, та звільняє страховика від обов`язку відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці винної особи та потерпілого.
Разом з тим у порушення принципу пропорційності законом не встановлено механізму захисту права осіб (поновлення права), які добросовісно виконують покладені на них обов`язки, якщо шкода не відшкодована не з їхньої вини. Тому тлумачення права щодо відшкодування шкоди за наслідками страхового випадку за Законом № 1961-IV, має здійснюватися з огляду на добросовісне виконання зобов`язань та поведінки всіх учасників (добросовісна чи недобросовісна поведінка/дії) та пропорційність інтересів усіх учасників цих правовідносин.
Загальний порядок відшкодування шкоди, завданої особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів
Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню.
Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності.
Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України Про страхування (далі - Закон №85/96-ВР)).
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).
Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).
Питання страхування відповідальності власників транспортних засобів регулюється не тільки національним законодавством, а й міжнародними нормами, і Україна як держава, яка прагне вступу в Європейський союз, в Угоді про асоціацію України з ЄС зобов`язалась здійснити заходи до підвищення гарантій забезпечення прав потерпілих від ДТП відповідно до Директиви 2009/103/ЄС щодо страхування цивільної відповідальності по відношенню до використання автотранспортних засобів та забезпечення виконання зобов`язань щодо страхування такої відповідальності.
Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон № 1961-IV.
Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
Саме на забезпечення таких зобов`язань було ухвалено Закон № 1961-IV.
Законом № 1961-IV визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди.
Згідно з статтею 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.
Відповідно до статті 5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961 IV).
Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відтак колегія суддів послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.
Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №  760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17).
Водночас в Законі наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто Закон як спрямований насамперед на захист прав осіб потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоду не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 Закону № 1961-IV).
Тобто положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована її відповідальність, а тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика.
При цьому, слід мати на увазі, що відповідно до положень статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.
Цивільний кодекс України також передбачає, що особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї, і особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частини друга та четверта статті 14 ЦК України)
Положення зазначених норм права свідчить про зобов`язання учасників цивільних правовідносин діяти в межах закону, не порушуючи права інших осіб у спосіб передбачений законом, добросовісно здійснюючи свої права та обов`язки.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювала правові позиції щодо застосування законодавства про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Зокрема, у постанові від 05 червня 2018 року (справа №  910/7449/17, провадження № 12-104гс18), розглядаючи справу за позовом ПрАТ СК АХА Страхування до ПрАТ Українська пожежно-страхова компанія про стягнення страхового відшкодування, виплаченого за договором добровільного страхування, Велика Палата Верховного Суду відступила від правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постановівід 15 квітня 2015 року в справі № 3-49гс15 щодо непоширення річного строку на вимогу страхової компанії потерпілого, яка виплатила останньому відшкодування за договором добровільного страхування, до страхової компанії винної особи та зазначила, що закріплене в підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону №1961-IV право страховика за договором (полісом) ОСЦПВВНТЗ відмовити у здійсненні виплати страхового відшкодування у випадку пропуску встановленого строку на звернення до нього із заявою про виплату страхового відшкодування не залежить від суб`єкта звернення з відповідною заявою, тобто підлягає застосуванню, в тому числі у випадку, коли з такою заявою звертається не безпосередньо потерпілий, а особа, яка здійснила відшкодування потерпілому завданої шкоди на підставі договору добровільного майнового страхування.
Зазначений висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду за фактичних обставин, коли страховик потерпілої особи на підставі договору про добровільне страхування майна відшкодував їй завдану за наслідками ДТП шкоду та звернувся зі зворотною вимогою до страховика винної особи за договором обов`язкового страхування цивільної відповідності. При цьому, ДТП відбулось у вересні 2015 року, 15 жовтня 2015 року страхувальник за договором добровільного страхування сплатив страхове відшкодування, однак з заявою про відшкодування страхової суми до страхувальника винної особи звернувся з пропуском річного строку 25 жовтня 2016 року, що є відмінними від справи, яка розглядається, а тому підстав для відходу від такої правової позиції Верховного Суду також немає.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №465/4621/16-к (провадження № 13-24кс19) зазначено, що у системному зв`язку зі статтею 36 положення підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 цього Закону щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права .
При цьому Велика Палата Верховного Суду вказала, що правова позиція, сформульована в постанові від 04 липня 2018 року у справі №  755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) , стосувалася питання про наявність можливості у страховика, який виплатив страхове відшкодування на підставі договору добровільного страхування, самостійно обирати, до кого саме звертатися з вимогою про стягнення суми виплаченого страховиком відшкодування: до винної особи чи в межах ліміту відповідальності страховика, у якого винна особа застрахувала цивільно-правову відповідальність, - до страховика у цій справі. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України Про страхування , шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.
У постанові від 11 грудня 2019 року (справа №  465/4287/15, провадження № 14-406цс19), розглядаючи справу за позовом фізичної особи до ПрАТ УПСК про стягнення страхового відшкодування та відшкодування моральної шкоди, Велика Палата Верховного Суду визначила, що зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV строк є присічним і поновленню не підлягає , а тому саме річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування .
Постановою від 03 жовтня 2018 року (справа №  760/15471/15-ц, провадження № 14-316цс18), розглядаючи справу за позовом ПрАТ СК Грандвіс до фізичних осіб та ПрАТ Просто-Страхування про стягнення страхового відшкодування, заявленим з підстав виплати страхового відшкодування за договором добровільного страхування майна, Велика Палата Верховного Суду вказала, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV ).
Щодо здійснення потерпілою особою права на отримання відшкодування заподіяної шкоди протягом року, колегія суддів зазначає таке.
Згідно з пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної шкоди) та моральної шкоди іншій особі.
За загальним принципом, відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Разом з тим, як уже зазначалось, винна особа - володілець транспортного засобу має право застрахувати свою відповідальність, передавши обов`язок відшкодування шкоди, спричиненої за участю його транспортного засобу, страховій компанії (страховику).
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.
У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим замість завдавача шкоди в передбаченому Законом порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням.
У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону).
Одночасно за положеннями статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Колегія суддів звертає увагу на те, що як право потерпілого на відшкодування заподіяної шкоди так і кореспондуючий обов`язок страховика (страхової компанії) здійснити його відшкодування виникає на підставі настання страхового випадку - ДТП.
При цьому зазначений закон встановлює як підстави відшкодування шкоди і відмови страховика у такому відшкодуванні, так і процедури, за якими така шкода відшкодовується.
Слід також зазначити, що відповідно до статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Відтак зазначена норма визначає, що саме законом встановлюється випадки, коли право особи припиняється внаслідок його нездійснення.
Відповідно до цього Закону тастатті 13 ЦК України сторони повинні діяти добросовісно, не порушуючи права інших осіб - учасників цих правовідносин.
За змістом зазначених норм права встановлюється, як добросовісність поведінки особи, чиї права порушено, так і передбачається, що припинення права може бути лише у випадках, передбачених законом.
Зміст суб`єктивного цивільного права становлять такі юридичні правомочності, як реалізація особою права на дії; можливість вимагати певної поведінки від інших; можливість захисту порушеного права в юрисдикційному порядку (зокрема, у досудовому та судовому порядку).
Під здійсненням цивільного права слід розуміти реалізацію тих можливостей, які становлять зміст суб`єктивного цивільного права. Здійснення цивільного права відбувається шляхом вчинення фактичних та юридичних дій, що свідчить по свободу поведінки учасників цивільних правовідносин при реалізації своїх прав та обов`язків на власний розсуд.
Цивільне законодавство встановлює правило, згідно з яким нездійснення особою своїх майнових прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом (частина друга статті 12 ЦК України). При цьому, ЦПК України містить норми, коли нездійснення цивільного права є підставою для припинення цивільного права, настання інших негативних правових наслідків для носія такого права. Наприклад, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає припинення поруки у зв`язку з пропуском 6 місяців строку звернення кредитора до поручителя, а також, що з припиненням поруки припиняється й право на отримання сум простроченої заборгованості від поручителя.
Поняття відмови від права не є тотожним поняттю нездійснення права (наприклад, відмова від прав, набутих за довіреністю, повинна відбуватись із повідомленням довірителя (стаття 250 ЦК України), відмова від права власності здійснюється шляхом заяви про це чи вчиненням інших дій, які свідчать про відмову від цього права (стаття 347 ЦК України)). Відмова від належного особі права припиняє таке право.
Також припинення цивільного права та/або припинення права на захист порушеного права та/або припинення права на отримання відшкодування від певної особи не є ідентичними.Припинення цивільного права має під собою наслідком припинення цивільних правовідносин та відбувається, як вже було зазначено, лише у випадках, передбачених законом.
Припинення ж права на відновлення або захист порушеного права, право на відшкодування шкоди за рахунок певної особи не позбавляє особу взагалі цивільного права, але має наслідком неможливість отримання відновлення порушеного права або відшкодування шкоди тощо за рахунок певної особи (припинення поруки, пропуск позовної давності до одного з боржників). При цьому особа не позбавлена права на отримання захисту або відновлення порушеного права від іншого боржника за його наявності.
Таким чином, припинення цивільного права має бути передбачено законом, на відміну від чого припинення права на отримання відшкодування від певної особи не позбавляє особу цивільного права, а лише позбавляє її можливості отримати відшкодування від цієї особи.
Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови страховиком (страховою компанією) у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання потерпілою особою заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП.
Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (пункт 331.1статті 331 Закону № 1961-IV).
Відтак право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №  910/7449/17  (провадження № 12-104гс18)).
В іншій постанові Великої Палати Верховного Суду зроблено висновок, що зазначений у підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV річний строк є преклюзивним і поновленню не підлягає (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі №  465/4287/15  (провадження № 14-406цс19).
Поняття преклюзивні строки здійснення регулятивного суб`єктивного права (строк подання заяви про страхове відшкодування до страховика) не є тотожним поняттю позовна давність (строк захисту порушеного права особи).
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. У такому випадку договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі та може бути оформлений як окремий договір, і як пункт основного договору (частина перша статті 259 ЦК України). При цьому закон не передбачає, що позовна давність, встановлена законом, може бути скорочена за домовленістю сторін, що свідчить про те, що позовна давність на звернення до суду за захистом порушеного права визначається законом і може бути тільки збільшена.
Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки.
Поряд із цим законодавством встановлюються також спеціальні строки позовної давності, зокрема, скорочені до одного року. Така позовна давність, яка закріплена статтею 258 ЦК України, визначена лише для вимог, зазначених у частині другій цієї норми, і зміст цієї норми не допускає розширеного тлумачення та передбачає такий строк для вимог про відшкодування шкоди, спричиненої наслідками ДТП.
Підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат.
Разом з тим, ані Закон №1961-IV, ані ЦК України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілою особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності.
Водночас ЦК України передбачається також поновлення, зупинення, переривання позовної давності (статті 263-264, стаття 267 ЦК України).
Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові.
Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми.
З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі.
Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності.
Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, крім зазначених вище випадків, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).
Відтак, аналізуючи зазначене законодавство в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, слід дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності.
У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії)винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку.
У контексті вищевикладеного колегія суддів вважає, що факт правомірності володіння особою транспортним засобом є достатньою підставою для неї, щоб звернутися за захистом права щодо відшкодування шкоди, заподіяної вказаному майну.
За змістом частини другої статті 1187 ЦК України володільцем джерела підвищеної небезпеки є юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо).
Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України. Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху (див. висновок Верховного Суду України в постанові від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14).
З огляду на вказане суд апеляційної інстанції вважає, що позивачу, який правомірно керував транспортним засобом належить право на відшкодування майнової шкоди, заподіяної цьому майну за рахунок страховика (страхової компанії) винної особи. 
Аналогічного висновку дійшли Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду в постановах від 07.11.2018 у справі №  200/21325/15-ц, від 03.04.2019 у справі №299/2811/16-ц, від 17.10.2019 у справі №  300/193/17, від 27.11.2019 у справі №  607/3007/16-ц, Верховний Суд України у постанові від 03.12.2014 у справі № 6-183цс14,і така практика є сталою.
Також колегія суддів звертає увагу на те, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом №1961- IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом №1961-IV випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961- IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). 
Велика Палата Верховного Суду вже висновувала, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Тоді як встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який він виконує під час розгляду справи (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №  523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі №  308/3162/15-ц (пункт 49), від 12 вересня 2018 року у справі №  569/96/17  (пункт 46), від 21 листопада 2018 року у справі №  127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справах №  570/3439/16-ц (пункти 37, 54) та №  372/51/16-ц (пункт 31.4), від 30 січня 2019 року у справі №  552/6381/17  (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі №  757/39920/15-ц (пункт 31), від 20 березня 2019 року у справі №  486/1459/17  (пункт 54), від 27 березня 2019 року у справі №  520/17304/15-ц(пункт 63), від 15 травня 2019 року у справах №  750/5785/18, №  570/2739/16-цта №  554/9144/17, від 29 травня 2019 року у справі №  554/10303/17-ц, від 20 листопада 2019 року №  201/12877/16  (пункт 46), від 01 квітня 2020 року у справі №  520/13067/17  (пункт 71), від 05 травня 2020 року у справі №  554/8004/16-ц (пункт 43), від 19 травня 2020 року у справі №  263/17218/18  (пункт 24) .
Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04.07.2018 у справі №  755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) (пункт 59), від 03.10.2018 у справі №760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18) неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик.
Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку в цій справі відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено колегією суддів, що позивач звернувся до відповідача-2 із заявою про виплату страхового відшкодування, на яку отримано відповідь відповідача-2 від 30.05.2024 № 10-11/921 якою відмовив у здійсненні виплати суми страхового відшкодування у зв`язку з пропуском позивачем встановленого пунктом 37.1.4 статті 37 "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (станом на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - Закон) річного строку на таке звернення, оскільки датою заяви є 16.05.2024, а датою ДТП є 12.09.2022. 
Водночас, звертаючись до суду, позивач посилається на те, що незвернення до страховика (страхової компанії) було обумовлене обставинами, які не залежали від його дій, саме у звязку із тим, що лише 30.04.2024 було прийнято постанову про закриття кримінального провадження, в якій було встановлено про відсутність складу злочину передбаченого ст. 286 КК України та зазначено про склад адміністративного правопорушення.
Відповідно до викладеного, враховуючи той факт, що позивач діяв добросовісно (стаття 13 ЦПК України) та звернувся із заявою про страхове відшкодування вже після встановлення всіх обстави органом досудового розслідування та фактичного визнання провини водія-працівника відповідача-1 винним у ДТП, а тривалість досудового розслідування не залежала від позивача, тому річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, а тому, на переконання колегії суддів, позивач може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності, який наразі не сплинув.
Згідно з п.п. 12.1 ст. Закону №1961-IV 12.1. розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від страхової суми, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.
Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРТРАНС К" до Приватного акціонерного товариства "ПРОВАГРОІНВЕСТ" підлягають до часткового задоволеня, у звязку із чим з Приватного акціонерного товариства "ПРОВАГРОІНВЕСТ"на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРТРАНС К" підлягає до стягненню 127  400,00 грн. (130  000 грн. (ліміт встановлений полісом АР №002250212) - 2600,00 грн. (франшиза)).
Щодо позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРТРАНС К" до Товариства з обмеженою відповідальністю "АРІАНТ ЛТД" колегія суддів дійшла таких висновків.
Як зазначалось колегією суддів вище, що згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №  760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17).
Зважаючи на те, що обгрунтований розмір завданої майнової шкоди є 525  194,32 грн., який перевищує ліміт відповідальності страховика (130  000 грн. (ліміт встановлений полісом АР №002250212) - 2600,00 грн. (франшиза)), для повного відшкодування завданої відповідачем-1 шкоди,  останній зобов`язаний сплатити потерпілому (позивачу) різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Зважаючи на вищевикладене з Товариства з обмеженою відповідальністю "АРІАНТ ЛТД" підлягає до стягненню на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРТРАНС К" 397  794,32 грн.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги
У відповідності до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006  №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.
Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.     
Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.  (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).
Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України визначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.  Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Ч. 1  статті 277 Господарського процесуального кодексу України  визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, Північний апеляційний господарський суд приходить до висновку, що доводи, викладені скаржником у апеляційній скарзі, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи в апеляційному порядку, оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено при нез`ясуванні обставин, що мають значення для справи, з частковим неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права (ст.ст. 76-79 Господарського процесуального кодексу України), у зв`язку з чим на підставі п. 1-4 ч. 1  статті 277 Господарського процесуального кодексу України оскаржуване рішення підлягає скасуванню, з прийняттям нового рішення про часткове задоволенні позовних вимог з викладених вище підстав.

Розподіл судових витрат
Судовий збір розподіляється відповідно до вимог  статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись ст.ст. 129, 240, 269, 270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,
УХВАЛИВ:

1. Апеляційні скарги Приватного акціонерного товариства "ПРОВАГРОІНВЕСТ" та Товариства з обмеженою відповідальністю "АРІАНТ ЛТД" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.01.2025 по справі №910/12198/24 - задовольнити частково.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.01.2025 по справі №910/12198/24 - скасувати, виклавши резолютивну частину рішення в наступній редакції:
«Позов задовольнити - частково.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства "ПРОВАГРОІНВЕСТ" (03049, місто КИЇВ, проспект ПОВІТРОФЛОТСЬКИЙ, будинок 25, ідентифікаційний код:  23510137) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРТРАНС К" (03113, місто КИЇВ, проспект ПЕРЕМОГИ, будинок 62-Б, офіс 4, ідентифікаційний код:  41414609) 127  400 (сто двадцять сім тисяч чотириста) грн. 00 коп. та 1911 (одна тисяча дев`ятсот одинадцять) грн. судового збору за подання позову.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "АРІАНТ ЛТД" (51033, ДНІПРОПЕТРОВСЬКА область, ЦАРИЧАНСЬКИЙ район, селище МОЛОДІЖНЕ, вулиця САДОВА, будинок 37, ідентифікаційний код:  36842228) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРТРАНС К" (03113, місто КИЇВ, проспект ПЕРЕМОГИ, будинок 62-Б, офіс 4, ідентифікаційний код:  41414609) 397  794 (триста дев`яносто сім тисяч сімсот дев`яносто чотири) грн. 32 коп. та 5  966 (п`ять тисяч дев`ятсот шістдесят шість) грн. 91 коп. судового збору за подання позову.
В іншій частині в задоволенні позову відмовити.»
3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРТРАНС К" (03113, місто КИЇВ, проспект ПЕРЕМОГИ, будинок 62-Б, офіс 4, ідентифікаційний код:  41414609) на користь Приватного акціонерного товариства "ПРОВАГРОІНВЕСТ" (03049, місто КИЇВ, проспект ПОВІТРОФЛОТСЬКИЙ, будинок 25, ідентифікаційний код:  23510137) 8926 (вісім тисяч дев`ятсот двадцять шість) грн. 46 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.
4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНТЕРТРАНС К" (03113, місто КИЇВ, проспект ПЕРЕМОГИ, будинок 62-Б, офіс 4, ідентифікаційний код:  41414609) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АРІАНТ ЛТД" (51033, ДНІПРОПЕТРОВСЬКА область, ЦАРИЧАНСЬКИЙ район, селище МОЛОДІЖНЕ, вулиця САДОВА, будинок 37, ідентифікаційний код:  36842228) 2866 (дві тисячі вісімсот шістдесят шість) грн. 77 коп. судового збору за подання апеляційної скарги.
5. В іншій частині судовий збір за подання апеляційних скарг залишити за Приватним акціонерним товариством "ПРОВАГРОІНВЕСТ" та Товариством з обмеженою відповідальністю "АРІАНТ ЛТД".
6. Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва.
8. Матеріали справи №910/12198/24 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, визначені статтями 287 та 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст складено та підписано 28.04.2025. (після виходу головуючого судді Ткаченка Б.О. з відпустки)

Головуючий суддя                                                            Б.О. Ткаченко 

Судді                                                                                О.М. Гаврилюк

                                                                                В.В. Сулім