ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
Іменем України
08 квітня 2025 року
м. Харків
справа № 639/6279/24
провадження № 22-ц/818/1788/25
Харківський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Маміної О.В.
суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,
за участю секретаря: Сізонової О.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 , третя особа - Харківська міська рада, про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцемза апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Добреля Володимира Юрійовича на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 грудня 2024 року, постановлене під головуванням судді Борисенка О.О., -
в с т а н о в и в :
У вересні 2024 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 , третя особа - Харківська міська рада, про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 грудня 2024 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовільнити позовні вимоги в повному обсязі.
Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі тому за результатами розгляду справи суд помилково відмовив у позові та зазначив, що визначення відповідачів, предмета та підстав позову є правом позивача. Вказує, що спір про право виник між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , так як остання звернулась до Другої ХМДНК із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину на майно в порядку четвертої черги, яке залишилося після смерті ОСОБА_3 , спадкоємцем після смерті якого є позивач і те, що сторони можуть виступити спадкоємцями за законом різних черг не змінює висновків, які визначені у постановах Верховного Суду. Оскільки Жовтневий районний суд під час розгляду справи вищезазначене не врахував, а отже дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позову у зв`язку із пред`явленням позову до неналежного відповідача.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Стаття 367 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним. У цих правовідносинах позивачем не доведено, що відповідач ОСОБА_2 повинна відповідати за пред`явленим позовом. Належними відповідачами у цій справі є Харківська міська рада та Південна міська рада Харківського району Харківської області. Оскільки суд встановив, що позов пред`явлений до неналежного відповідача, то це є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Судом встановлено, що  ОСОБА_1 є сином - ОСОБА_3 .
ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Згідно з копією свідоцтва про право власності на житло Центру (відділу) приватизації державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Головного управління економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради від 31.03.2019 року № 6-99-136802, квартира АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (а.с.15).
ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до копії поквартирної картки, за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_4 з 27.11.1985 (померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ), та ОСОБА_3 з 27.11.1985 (а.с.14).
З копії талону зняття з реєстрації місця проживання в Україні вбачається, що позивач ОСОБА_1 13.08.2014 року знятий з реєстрації місця проживання: АДРЕСА_3 , вибув на адресу: АДРЕСА_2 (а.с.12).
З копії висновку Жовтневого РВ ХМУ УМВС України в Харківській області від 29.05.2015 року за заявою ОСОБА_1 вбачається, що останній у заяві від 28.05.2015 року зазначив місце свого мешкання – АДРЕСА_2 (а.с.13). 
Позивач ОСОБА_1 з 18.11.2021 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.8).
З копії спадкової справи № 114П/2021 після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 вбачається (а.с.53-84), що 24.02.2021 року ОСОБА_1 (який на цей час ніде не зареєстрований), як спадкоємець за законом, подав до Другої Харківської міської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 його батька ОСОБА_3 , що складається з квартири АДРЕСА_1 ; та житлового будинку АДРЕСА_5 .
Станом на час смерті спадкодавця ОСОБА_3 , а саме на ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_2 був зареєстрований один ОСОБА_3 .
Відповідно до складеного 29.09.2014 року заповіту, ОСОБА_4 все своє майно, у тому числі належну їй частку квартири АДРЕСА_1 заповіла ОСОБА_1 .
26.02.2021 року винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії державний нотаріус Другої Харківської міської державної нотаріальної контори Волохіна О.В. ОСОБА_1 у вчиненні такої нотаріальної дії, як видача свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 у зв`язку з тим, що спадкоємець пропустив встановлений законом строк для прийняття спадщини.
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ) подала до Другої Харківської міської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , в якій зазначила, що вона є спадкоємцем за законом згідно зі ст. 1264 ЦК України, проживала зі спадкодавцем однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_2 не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
24.07.2024 року державний нотаріус Другої Харківської міської державної нотаріальної контори Волохіна О.В. ухвалив постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за законом, згідно зі ст. 1264 ЦК України, на майно, що належить ОСОБА_3 , так як не встановлений факт проживання ОСОБА_2 однією сім`єю зі спадкодавцем.
Як на підставу позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_3 , який на дату смерті був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 . З метою оформлення та прийняття спадщини позивач ОСОБА_1 звернувся до Другої ХМДНК із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, що належало його померлому батькові. 26.02.2021 року державний нотаріус Другої ХМДНК Волохіна О.В. винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з тим, що спадкоємець пропустив встановлений строк для прийняття спадщини. Позивач вказав, що він не зареєстрований за адресою місця проживання батька, але постійно проживав зі своїм батьком на час відкриття спадщини за адресою: АДРЕСА_2 . Через наведені обставини позивач змушений звернутися до суду із позовною заявою про встановлення факту його постійного проживання разом із спадкодавцем з метою реалізації права на оформлення свого права на спадщину.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
За змістом ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд, як державний орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до Закону, має право й зобов`язаний визначати суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41); від 20.06.2018 у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49); від 21.11.2018 у справі № 127/93/17-ц (пункт 50); від 12.12.2018 у справі № 570/3439/16-ц (пункти 37, 54); від 12.12.2018 у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 30.01.2019 у справі № 552/6381/17 (пункт 38).
Відповідно до статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, порушила, не визнала чи оспорила його суб`єктивні права, свободи чи інтереси. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, частиною 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання в порядку встановленому ЦПК України.
Частиною 1 статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Положеннями частини 1 ст. 4, ст. 12, 13 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів і на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
ЦПК України саме на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі.
Залучення до участі у справі співвідповідачів, заміна неналежного відповідача можливі лише при розгляді справи у суді першої інстанції за клопотанням самого позивача (ст. 51 ЦПК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження – до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.
Тлумачення змісту статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.
Відповідач — це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.
Неналежний відповідач — це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі — належному відповідачеві.
У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини.
Згідно зі ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України).
Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 2 ст. 1220 ЦК України).
Статтею 1223 ЦК України передбачено, що у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України.
Відповідно до положень ст. 1258, ст. 1261 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.
Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Частинами першою та другою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах – уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).
Наслідки пропущення строку для прийняття спадщини визначені статтею 1272 ЦК України.
Частиною першою статті 1272 ЦК України визначено, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
Належними відповідачами у спорах про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем для подання позовної заяви є спадкоємці, які прийняли спадщину. За відсутності таких спадкоємців відповідачем виступає територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.
Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 2516/1356/12-ц (провадження № 61-28938св18).
Оскільки розгляд справи покладається на суд першої інстанції, а в апеляційному порядку здійснюється перевірка судового рішення, яким закінчено провадження в справі, під час апеляційного перегляду справи позивач не вправі змінювати позовні вимоги шляхом їх збільшення, апеляційний суд не може залучати до участі в справі іншого чи додаткового відповідача, зміни у складі учасників процесу можуть мати місце на відповідній стадії процесу лише у прямо передбачених цивільним процесуальним законом випадках, зокрема, при правонаступництві, що відповідає приписам ст. 23-24, 43, 49-51, 55 ч. 1, 367, 368 ч. 1 ЦПК України.
Таким чином, по захист своїх порушених прав особа може звернутися до суду не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом, правомірній вимозі відповідає обов`язок належного відповідача усунути порушення права.
Звертаючись до суду з позовом про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем, ОСОБА_1 єдиним відповідачем зазначив ОСОБА_2 , яка не є спадкоємцем в розумінні закону.
Разом з тим на час звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини минуло більше року з часу відкриття спадщини.
Колегія суддів зазначає, що положення статті 1277 ЦК України, яка регулює відумерлість спадщини і при певних обставинах перехід спадщини у власність територіальної громади, у даному випадку є доцільним, оскільки це стосується випадку, коли спадкоємець подав заяву про прийняття спадщини по спливу однорічного строку після відкриття спадщини.
Отже належним відповідачем у даній справі має бути відповідна територіальна громада, яка може звернутися до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою за відсутності спадкоємців, що прийняли спадщину.
У даній справі позовні вимоги позивачем пред`явлені до ОСОБА_5 , яка не є спадкоємцем ані за законом, ані за заповітом, факт спільного її проживання однією сім`єю зі спадкодавцем у встановленому законом порядку не встановлений. 
З матеріалів справи вбачається, що орган місцевого самоврядування - Харківська міська рада з власної ініціативи залучена до розгляду у справі судом першої інстанції, в якості третьої особи. 
Позивачем клопотання про залучення до участі в справі відповідної територіальної громади в якості співвідповідачів або про заміну первісного відповідача не заявлялось.
У постанові Верховного Суду від 04.07.2023 у справі № 686/20282/21 викладений правовий висновок, згідно з яким підставою для вступу (залучення) в судовий процес третьої сторони, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, є її заінтересованість у результатах вирішення спору – ймовірність виникнення у майбутньому в неї права на позов або пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. Водночас предмет спору повинен перебувати за межами цих правовідносин, інакше така особа може мати самостійні вимоги на предмет спору. Для таких третіх осіб неможливий спір про право з протилежною стороною в зазначеному процесі. Якщо такий спір допускається, то ця особа повинна мати становище співвідповідача у справі, а не третьої особи.
Лише за наявності належного складу відповідачів у справі суд у змозі вирішувати питання про обґрунтованість позовних вимог та вирішити питання про їх задоволення, без залучення таких належних відповідачів позовні вимоги вирішені бути не можуть.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 15.05.2023 року у справі № 352/371/21.
Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.
Зазначений висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц
Судом першої інстанції позивачу було роз`яснено його право щодо заявлення клопотання про залучення належного відповідача. Однак позивач таким правом не скористався.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки позивач пред`явив позов до неналежного відповідача.
Згідно висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 22 січня 2020 року у справі № 344/13973/17 пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції вірно вирішив справу на підставі досліджених в судовому засіданні доказів та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 367, 369, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Добреля Володимира Юрійовича – відхилити.
Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 грудня 2024 року - залишити без задоволення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий :                                                                        О.В. Маміна
Судді:                                                                                          Н.П. Пилипчук
                                                                       О.Ю. Тичкова