КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/7183/2025
Справа № 756/333/25
 
П О С Т А Н О В А

 
Іменем   України
 
02 квітня 2025 року                                                                                       
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді                Кашперської Т.Ц.,
суддів                                     Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
за участю секретаря              Діденка А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва, постановлену у складі судді Шевчука А.В. в м. Київ 13 січня 2025 року про відмову у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Дарницький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про встановлення факту батьківства,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, 
 
в с т а н о в и в :
 
У січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даною заявою, просила встановити факт батьківства, а саме, що ОСОБА_2 , який 20 жовтня 2023 року зник безвісти за особливих обставин, є батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зобов`язати Дарницький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) внести зміни до актового запису про народження № 2001, складеного відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві 18 червня 2009 року відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме внести відомості про батька ОСОБА_2 .
 
Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 13 січня 2025 року у відкритті провадження відмовлено.
 
Заявник ОСОБА_1 , не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, просила скасувати ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 13 січня 2025 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, наводила зміст ч. 3 ст. 51 Конституції України, ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 7 Конвенції про права дитини, ч. 2 ст. 18, ст. 121, 125, 126, 128, 135, 130 СК України, вказувала, що передумовою звернення до суду з заявою про встановлення факту батьківства є запис про батька дитини у книзі записів народжень за вказівкою матері. 
Зазначала, що реєстрація народження дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві відповідно до положень ст. 135 СК України, в книзі реєстрації народжень від 18 червня 2009 року зроблений відповідний актовий запис № 2001. В зв`язку з тим, що шлюб не був зареєстрований у встановленому законом порядку, за погодженням з батьком дитини ОСОБА_2 запис про батька дитини вчинено відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України за вказівкою матері, у свідоцтві про народження сина в графі батька зроблено запис по прізвищу матері, а ім`я та по батькові - справжнього біологічного батька.
Наводила роз`яснення, викладені в листі Верховного Суду України від 01 січня 2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», зазначала, що закон розрізняє порядок визначення походження дитини від батька шляхом визнання батьківства - про що позов заявляється до особи, яка вважається батьком дитини, або нею самою, та шляхом встановлення факту батьківства у разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини.
Вказувала, що згідно висновку акту службового розслідування від 18 березня 2024 року, затвердженого ТВО командира військової частини НОМЕР_1 встановлено, що оскільки територія, де загинув старший солдат ОСОБА_2 , підконтрольна збройним формуванням рф, евакуацію тіла загиблого не здійснено, а загибель кваліфіковано відповідно до Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» як зниклого безвісти за особливих обставин. 
Наголошувала, що ОСОБА_2 не може бути відповідачем у суді, оскільки є загиблим, а інших будь-яких осіб, до яких можливо пред`явити позов про визнання батьківства, не існує.
Наводила зміст ч. 2, 7 ст. 19, ч. 1, п. 5 ч. 2 ст. 293, п. 1 ч. 1, ч. 4 ст. 315 ЦПК України, вказувала, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав осіб, встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
Наводила зміст ст. 1, 4 Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин», вважала, що оскільки чинним законодавством України процедура встановлення факту батьківства за особою, яка зникла безвісти, не передбачена, тому в даному випадку за аналогією мають застосовуватися норми щодо встановлення факту батьківства за померлою особою.
Посилалася на правові висновки судів  першої інстанції щодо встановлення факту батьківства за особою, зниклою безвісти за особливих обставин.
Щодо вимоги внесення змін до актового запису про народження про батька, яка є похідною від вимоги про встановлення факту батьківства, пояснювала, що майбутнє рішення суду про встановлення факту батьківства буде передумовою для звернення до органу державної реєстрації актів цивільного стану з метою внесення змін до актового запису про народження. Таким чином, нею заявлені в тому числі вимоги про внесення змін до актового запису про народження дитини в частині зміни запису про батька дитини, які є похідними від вимоги про встановлення факту батьківства.
Зазначала, що встановлення факту батьківства ОСОБА_2 відносно сина ОСОБА_3 не несе юридичних наслідків щодо вирішення їхніх прав та обов`язків, оскільки його встановлення буде лише підтвердженням народження у ОСОБА_2 сина ОСОБА_3 , тобто існування відповідного юридичного факту батьківства, що передбачено у главі 6 розділу ІV ЦПК України, ознаки спору про право відсутні.
Оскільки загибла особа не може бути відповідачем у суді, а особисто подати заяву до органу державної реєстрації актів цивільного стану батьком не представляється можливим, то єдиною умовою визнання факту батьківства є звернення до суду в порядку окремого провадження. Оскільки ОСОБА_2 є загиблим під час виконання бойового завдання, територія, де він загинув, непідконтрольна Україні, здійснити евакуацію тіла не представилось можливим, його загибель кваліфіковано як зниклий безвісти за особливих обставин.
 
Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.
 
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
 
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що в січні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даною заявою, в якій просила встановити факт батьківства, а саме, що ОСОБА_2 , який 20 жовтня 2023 року зник безвісти за особливих обставин, є батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зобов`язати Дарницький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) внести зміни до актового запису про народження № 2001, складеного відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві 18 червня 2009 року відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме внести відомості про батька ОСОБА_2 .
Заяву мотивовано тим, що з 2006 року вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилася дочка ОСОБА_3 , реєстрація народження дитини здійснена за заявами матері та батька, які не перебувають у шлюбі між собою, батьком дочки зазначений ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 народила від ОСОБА_2 сина ОСОБА_3 , реєстрація народження якого проведена відповідно до положень ст. 135 СК України Дарницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ), про що в книзі реєстрації народжень від 18 червня 2009 року зроблено відповідний запис № 2001. В зв`язку з тим, що шлюб не був зареєстрований у встановленому законом порядку, за погодженням із батьком дитини, зважаючи на складне матеріальне становище чоловіка та відсутність постійного заробітку на той час, з метою отримання соціальної допомоги одинокій матері, запис про батька дитини вчинено відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України за її вказівкою. 
За життя ОСОБА_2 визнавав себе батьком обох дітей, підтримував дружні відносини, постійно проживав разом зі своїми батьками за адресою АДРЕСА_1 . З 27 січня 2023 року був мобілізований ІНФОРМАЦІЯ_4 і проходив службу у військовій частині № НОМЕР_1 . 
Згідно висновку акту службового розслідування від 18 березня 2024 року за фактом зникнення безвісти було встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_5 старший вогнеметник вогнеметного відділення взводу радіаційного, хімічного, біологічного захисту військової частини НОМЕР_1 старший солдат ОСОБА_2 під час виконання обов`язків військової служби по захисту Батьківщини загинув внаслідок штурмових дій з боку збройних формувань рф в районі н.п. Іванівка Куп`янського району Харківської області. В зв`язку з тим, що територія, де загинув старший солдат ОСОБА_2 , підконтрольна збройним формуванням рф, евакуацію тіла загиблого не здійснено, а загибель кваліфіковано відповідно до Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» як зниклого безвісти за особливих обставин. 
На її вихованні залишились спільні з ОСОБА_2 неповнолітні діти ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . Згідно висновку молекулярно-генетичного експертного дослідження, ймовірність того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , народжені матір`ю ОСОБА_1 , мають спільного біологічного батька, складає 99,96 %.
Вказувала, що встановлення юридичного факту батьківства має юридичне значення для реєстрації батьківства в органах реєстрації актів цивільного стану, отримання нового свідоцтва про народження дитини, для оформлення та отримання виплат та допомог на дитину, передбачених чинним законодавством України.
До заяви ОСОБА_1 надано копії свідоцтв про народження дітей, копію витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, копію висновку молекулярно-генетичного експертного дослідження № 45219 від 15 листопада 2024 року, копії паспортів та ідентифікаційних номерів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а також копію витягу з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, від 25 квітня 2024 року та копію акту службового розслідування, затвердженого ТВО військової частини НОМЕР_1 18 березня 2024 року.
 
Згідно копії витягу з Єдиного реєстру осіб, дата набуття ОСОБА_2 статусу особи, зниклої безвісти за особливих обставин - 24 квітня 2024 року.
 
Згідно акту службового розслідування, затвердженого ТВО військової частини НОМЕР_1 18 березня 2024 року, встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_5 близько 13:30 під час виконання обов`язків військової служби по захисту Батьківщини згідно бойового розпорядження командира в/ч від ІНФОРМАЦІЯ_6 старший солдат ОСОБА_2 загинув внаслідок штурмових дій з боку збройних формувань рф в районі ПВ «Крук» в районі н.п. Іванівка Куп`янського району Харківської області; тіло старшого солдата ОСОБА_2 залишилось в районі ПВ «Крук» в районі н.п. Іванівка Куп`янського району Харківської області за вказаними координатами; в зв`язку з відсутністю доступу до тіла та неможливістю здійснення евакуації старшого солдата ОСОБА_2 відповідно до Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» слід кваліфікувати як зниклого безвісти за особливих обставин. Пропозиції за результатами розслідування - визнати, що 20 жовтня 2023 року старший солдат ОСОБА_2 зник безвісти за особливих обставин під час виконання бойового завдання згідно з бойовим розпорядженням командира в/ч НОМЕР_1 від 04 вересня 2023 року поблизу н.п. Іванівка Куп`янського району Харківської області (а. с. 37 - 42).
 
Відмовляючи у відкритті провадження ухвалою від 13 січня 2025 року, суд першої інстанції виходив із того, що наразі ОСОБА_2 являється особою, зниклою безвісти, а не померлою, що виключає розгляд судом заяви про встановлення батьківства в порядку окремого провадження. Зважаючи на те, що з поданої заяви про встановлення факту батьківства вбачається спір про право, який вирішується в позовному провадженні, де позовна заява повинна відповідати вимогам ст. 175, 177 ЦПК України, слід відмовити у відкритті окремого провадження по вказаній заяві відповідно до ч. 4 ст. 315 ЦПК України.
 
Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне. 
 
За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Поняття «суд, встановлений законом» містить, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.
 
Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.
 
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: 1) обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи; 
1-1) обмеження фізичної особи у відвідуванні гральних закладів та участі в азартних іграх; 2) надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності; 3) визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою; 4) усиновлення; 5) встановлення фактів, що мають юридичне значення; 6) відновлення прав на втрачені цінні папери на пред`явника та векселі; 7) передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність; 8) визнання спадщини відумерлою; 9) надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку; 10) примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу; 11) розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб.
 
Згідно ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. 
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.
 
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі № 320/948/18 викладено правовий висновок, згідно якого справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: 
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.
 
З таких самих критеріїв виходила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23).
 
Відповідно до статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
 
Згідно зі статтею 125 СК України якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.
 
Відповідно до частини першої статті 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.
 
Згідно зі статтею 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.
 
Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України.
 
Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.
 
Рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них.
 
У разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Заява про встановлення факту батьківства може бути подана особами, зазначеними у частині третій статті 128 цього Кодексу (стаття 130 СК України).
 
Встановивши, що наразі ОСОБА_2 являється особою, зниклою безвісти, а не померлою, суд першої інстанції правомірно виснував, що це виключає розгляд судом заяви про встановлення батьківства в порядку окремого провадження.
 
Отже, за встановлених у цій справі обставин існує спір про право щодо батьківства ОСОБА_2 відносно дитини ОСОБА_3 .
 
Апеляційний суд не може погодитись з доводами апеляційної скарги, що ОСОБА_2 загинув, а тому не може бути відповідачем у суді, враховуючи таке. 
 
Відповідно до ст. 22 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. 
 
Відповідно до ст. 46 ЦПК України здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» набуття правового статусу особи, зниклої безвісти за особливих обставин, не зменшує обсяг цивільної правоздатності такої особи.
 
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 5 Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» особа, зникла безвісти за особливих обставин, має всі права, гарантовані Конституцією та законами України, а також має право на всебічне розслідування обставин її зникнення та встановлення її місцеперебування.
Права та інтереси особи, зниклої безвісти за особливих обставин, а також її майно підлягають захисту до моменту припинення її розшуку у порядку, передбаченому цим Законом, або оголошення її померлою відповідно до законодавства.
 
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» особа набуває статусу такої, що зникла безвісти за особливих обставин, з моменту внесення про неї відомостей, що містяться у заяві про факт зникнення, до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, у порядку, передбаченому цим Законом, та вважається такою, що зникла безвісти за особливих обставин, з моменту подання заявником заяви про факт зникнення особи.
Особа вважається зниклою безвісти за особливих обставин до моменту припинення її розшуку у порядку, передбаченому цим Законом.
Надання особі статусу зниклої безвісти за особливих обставин відповідно до цього Закону не позбавляє її родичів або інших осіб права звернення до суду із заявою про визнання такої особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою у порядку, передбаченому законодавством.
 
Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_2 є померлим, лише з тих підстав, що оскільки дані обставини встановлені актом службового розслідування, затвердженого ТВО військової частини НОМЕР_1 18 березня 2024 року, відхиляються апеляційним судом, з огляду на те, що ОСОБА_2 внесений до реєстру Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, та померлим не визнавався.
 
Посилання ОСОБА_1 на норми матеріального права, роз`яснення, викладені в листі Верховного Суду України від 01 січня 2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, оскільки ухвала Оболонського районного суду м. Києва від 13 січня 2025 року про відмову у відкритті провадження їм не суперечить.
 
Доводи апеляційної скарги, що оскільки чинним законодавством України процедура встановлення факту батьківства за особою, яка зникла безвісти, не передбачена, тому в даному випадку за аналогією мають застосовуватися норми щодо встановлення факту батьківства за померлою особою, не ґрунтуються на положеннях Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин», якими передбачено збереження правоздатності зниклих безвісти осіб, та відхиляються апеляційним судом як помилкові.
 
Апеляційний суд не приймає посилання ОСОБА_1 на рішення судів перших інстанцій, якими ухвалювалися рішення щодо встановлення факту батьківства за особою, зниклою безвісти за особливих інстанції, з огляду на те, що відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує лише висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
З урахуванням закріпленого в сімейному законодавстві принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, вимоги, заявлені заявником у цій справі в порядку окремого провадження, не можуть з`ясовуватися безвідносно до дій другого з батьків та можуть вирішуватися у межах відповідного спору про право між батьками дитини у позовному провадженні.
 
За встановлених у цій справі обставин факт батьківства не може бути встановлений за правилами окремого провадження, у зв`язку з чим суд першої інстанції, з висновком якого погоджується апеляційний суд, обґрунтовано відмовив у відкритті провадження у справі в порядку окремого провадження з підстав, передбачених частиною четвертою статті 315 ЦПК України.
 
Апеляційний суд враховує, що відмова у відкритті провадження в даному випадку не може вважатися недоступом особи до правосуддя, позаяк ОСОБА_1 не позбавлена можливості подати позов до ОСОБА_2 про визнання батьківства за останнім відомим місцем його проживання (перебування) або за своїм зареєстрованим місцем проживання відповідно до ч. 1, 9 ст. 28 ЦПК України, або звернутися до суду з заявою про оголошення ОСОБА_2 померлим відповідно до положень ст. 305 - 309 ЦПК України, що є передумовою для встановлення факту батьківства відповідно до вимог ст. 130 СК України.
 
Отже, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
 
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції положень частини четвертої статті 315 ЦПК України.
 
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до незгоди з ухвалою та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, 
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 13 січня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Повний текст постанови складено 03 квітня 2025 року.

Головуючий:                                                                                                  Кашперська Т.Ц.
 
Судді:                                                                                                             Фінагеєв В.О.  
 
                                                                                                                        Яворський М.А.