ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3367/25 Справа № 2-3242/09 	  	Суддя у 1-й інстанції - Мовчан Д. В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2025 року Дніпровський апеляційний суд у складі:
       головуючого – судді: Ткаченко І.Ю.,
       суддів: Пищиди М.М., Свистунової О.В.
       за участю секретаря: Кошари О.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі цивільну справу
за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Товариство з обмежено відповідальністю «Свеа Фінанс», про визнання незаконною бездіяльність та зняття арешту з майна 
за апеляційною скаргою Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)
на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2024 року,  -

В С Т А Н О В И В: 

У жовтні 2024 року ОСОБА_1  звернувся до суду зі скаргою про визнання незаконною бездіяльність та зняття арешту з майна. Заінтересованими особами визначив Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), Товариство з обмежено відповідальністю «Свеа Фінанс» (далі - ТОВ «Свеа Фінанс»). В обґрунтування скарги посилався на те, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2009 року стягнуто у солідарному порядку з з нього та ОСОБА_2 на користь АТ «Банк Форум» заборгованість за Кредитним договором № 0412/07/03-Z від 24 грудня 2007 року у розмірі 1317363 грн та судовий збір у розмірі 1730 грн, а всього 1319093 грн. На виконання рішення суду було видано виконавчі листи які звернуті до виконання, у зв`язку із чим державним виконавцем Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), були відкриті виконавчі провадження № 38459453, № 43998995, № 46717507, № 50184522 та № 52439951, а на майно боржника відповідними постановами накладено арешт. В межах означених виконавчих проваджень державним виконавцем були винесені постанови про повернення виконавчих документів стягувачу. 16 грудня 2018 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська по справі № 2-3242/2009 року було прийнято ухвалу якою замінено сторону виконавчого провадження: замість ПАТ «Банк «Форум» на ТОВ «Росвен Інвест Україна», яка згодом змінилась на ТОВ «Свеа Фінанс». яка також своїх майнових претензій до нього не пред`являла. Оскільки арешти та заборони продовжують діяти, 12 жовтня 2024 року він звернувся до Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), із заявою про зняття арешту з усього виду майна боржника. 16 жовтня 2024 року даним відділом була надана відповідь про неможливість зняття арешту з майна та рахунків, тому він змушений звернутися до суду та просить визнати незаконною бездіяльність Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах м. Дніпра Південного міжрегіонального Управління міністерства юстиції (м. Одеса) щодо не зняття арештів з усього майна ОСОБА_1 та заборон на його відчуження, накладених в рамках виконавчих проваджень № 38459453, № 43998995, № 46717507, № 50184522 та № 52439951 та зобов`язати Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах м. Дніпра Південного міжрегіонального Управління міністерства юстиції (м. Одеса) зняти арешти з усього виду майна ОСОБА_1 та зняти всі заборони щодо його відчуження накладенні в рамках вищевказаних виконавчих проваджень.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2024 року скаргу задоволено. Визнано дії органу ДВС - Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах м. Дніпра Південного міжрегіонального Управління міністерства юстиції (м. Одеса) щодо не зняття арештів з усього майна ОСОБА_1 та заборон на його відчуження, накладених в рамках виконавчих проваджень № 38459453, № 43998995, № 46717507, № 50184522 та № 52439951 протиправними. Зобов`язано уповноважених осіб Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах м. Дніпра Південного міжрегіонального Управління міністерства юстиції (м. Одеса) зняти арешти з усього виду майна ОСОБА_1 та зняти всі заборони щодо його відчуження накладенні у межах виконавчих проваджень ВП № 38459453, ВП № 43998995, ВП № 46717507, ВП № 50184522 та ВП № 52439951.

В апеляційній скарзі Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах м. Дніпра Південного міжрегіонального Управління міністерства юстиції (м. Одеса) посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та у задоволенні скарги відмовити. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не у повному обсязі встановлені фактичні обставини у даній справі. В рамках виконавчих проваджень виносилися постанови про стягнення виконавчого збору. Які боржником не оскаржувалися та наразі є чинним, а отже підстави для знаття арешту відсутні. Доказів сплати виконавчого збору скаржником не надано 

26 лютого 2025 року представник скаржника ОСОБА_1 , адвокат Бутов М.А. надав відзив на апеляційну скаргу в якому зазначаючи про законність та обґрунтованість ухвали суду просить залишити її без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Звертає увагу на ряд постанов Верховного Суду, в яких виснувано, що багаторічний безпідставний арешт мана боржника є таким, що порушує його права та є невиправданим втручанням в його право на мирне володіння своїм майном. 

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали суду. 

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2009 року по цивільній справі № 2-3242/09 позовні вимоги АТ «Банк Форум» в особі Дніпропетровської філії до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, були задоволені. Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Форум» заборгованість за Кредитним договором № 0412/07/03-Z від 24 грудня 2007 року у розмірі 1317363 грн та судовий збір у розмірі 1730 грн, а всього 1319093 грн. 
На виконання вищевказаного судового рішення АТ «Банк Форум» було отримано виконавчі листи та направлені для їх подальшого примусового виконання до Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах м. Дніпра Південного міжрегіонального Управління міністерства юстиції (м. Одеса).
Згідно Автоматизованої системи виконавчого провадження (спец розділ) встановлено, що на примусовому виконанні у Новокодацькому ВДВС міста Дніпра ГТУЮ перебували наступні виконавчі провадження за якими на майно боржника ОСОБА_1 був накладений арешт, а саме: у період з 12 червня 2013 року по 22 квітня 2014 року перебувало виконавче провадження № 38459453 з примусового виконання виконавчого листа № 2-3242/09, виданого 20 липня 2012 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська. Державним виконавцем 22 квітня 2014 року на підставі п.2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві у зв`язку з тим, що у боржника відсутнє майно на яке можливо звернути стягнення. 
У період з 14 липня 2014 року по 04 грудня 2014 року перебувало виконавче провадження № 43998995 з примусового виконання виконавчого листа № 2-3242/09, виданого 20 липня 2012 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Форум» заборгованості у розмірі 1319093 грн. Державним виконавцем 22 липня 2015 року на підставі п.2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві у зв`язку з тим, що у боржника відсутнє майно на яке можливо звернути стягнення.
У період з 05 березня 2015 року по 22 липня 2015 року перебувало виконавче провадження № 46717507 з примусового виконання виконавчого листа № 2-3242/09, виданого 20 липня 2012 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Форум» заборгованості у розмірі 1319093 грн. Державним виконавцем 22 липня 2015 року на підставі п.2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві у зв`язку з тим, що у боржника відсутнє майно на яке можливо звернути стягнення. 
У період з 17 лютого 2016 року по 22 серпня 2016 року перебувало виконавче провадження № 50184522 з примусового виконання виконавчого листа № 2-3242/09, виданого 20 липня 2012 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Форум» заборгованості у розмірі 1319093 грн. Державним виконавцем 22 серпня 2016 року на підставі п.2 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві у зв`язку з тим, що у боржника відсутнє майно на яке можливо звернути стягнення;
У період з 03 жовтня 2016 року по 21 грудня 2016 року перебувало виконавче провадження № 52439951 з примусового виконання виконавчого листа № 2-3242/09, виданого 20 липня 2012 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк Форум» заборгованість у розмірі 1319093 грн. Державним виконавцем 21 грудня 2016 року на підставі п.5 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві у зв`язку з тим, що у боржника відсутнє майно на яке можливо звернути стягнення.
Згідно з відомостями Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на все нерухоме майно боржника ОСОБА_1 на підставі: 1) постанови державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Євдокименко Є.В. про відкриття виконавчого провадження, було накладено арешт на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП № 38459453, виданої 12 серпня 2013 року; 2) постанови державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Семенченко В.О. про відкриття виконавчого провадження, було накладено арешт на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП № 46717507, виданої 05 березня 2015 року; 3) постанови державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Демської Г.С. про відкриття виконавчого провадження, було накладено арешт на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП № 50184522, виданої 05 липня 2016 року.
Одночасно із цим, згідно довідки АТ «УкрСиббанк» № 11/131 від 03 січня 2024 року, яка була видана ОСОБА_1 , як боржникові, станом на 03 січня 2024 року, було зазначено, що за його рахунками діють арешти згідно наступних постанов: 1) постанови про арешт коштів від 18 липня 2013 року, Ленінський ВДВС Дніпровського МУЮ, виконавчий лист №2-3242/09 від 20 липня 2012 року, Ленінський районний суд м. Дніпропетровська; 2) постанови про арешт коштів від 13 березня 2015 року, Ленінський ВДВС Дніпровського МУЮ, виконавчий лист №2-3242/09 від 20 липня 2012 року, Ленінський районний суд м. Дніпропетровська.

       Задовольняючи скаргу, суд першої інстанції виходив із того, що наявність протягом тривалого часу не скасованого арешту, накладеного державним виконавцем на майно боржника у виконавчому провадженні, відомості щодо якого відсутні в органу виконавчої служби у зв`язку із знищенням, є невиправданим втручанням у його право на мирне володіння майном з огляду на відсутність відкритого виконавчого провадження на час звернення заявника із вказаною скаргою, відсутність фактичних майнових претензій стягувача протягом тривалого часу.

Колегія суддів погоджується з такими висновком суду першої інстанції у зв`язку з наступним. 
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу.
Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі.
У разі відсутності матеріалів відкритого виконавчого провадження орган державної виконавчої служби у разі звернення особи зі скаргою має обґрунтувати правомірність тривалого перебування майна особи під арештом та забороною відчуження, а тому звернення з вимогою, зокрема, щодо оскарження рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України буде ефективним способом захисту.
Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 01 лютого 2023 року № 206/2832/21 (провадження № 61-10757св22).
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
При розгляді справ за скаргами на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та за зверненнями учасників виконавчого провадження суди мають керуватися положеннями статті 55 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року, Закону України «Про державну виконавчу службу», Закону України «Про виконавче провадження», іншого законодавства, яким врегульовано ці питання.
Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» (тут і надалі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, тобто на момент повернення виконавчого документу стягувачу) визначено, що виконавче провадження – це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно зі статтею 11 вказаного Закону державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.
Відповідно до статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження – згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу – згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, – згідно із статтею 48 цього Закону.
Частинами першою, другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.
Статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» визначені підстави зняття арешту з майна, у якій, серед іншого, зазначено, що у всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду.
Аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі №2-356/12 (провадження №61-5972св19), від 03 листопада 2021 року у справі №161/14034/20 (провадження №61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі №645/6694/15 (провадження №61-18160св19). 
Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.
Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.
Застосування арешту майна боржника як обмежувального заходу не повинно призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених Законом.
Частиною 1 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» (№ 606-XIV) встановлено, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.
Арешт майна в межах виконавчого провадження за своєю суттю є обмеженням суб`єктивних прав, свобод та інтересів боржника в інтересах забезпечення ефективного захисту прав стягувача та реалізації актів правосуддя.

Отже, арешт майна як спосіб забезпечення реального виконання рішення передбачає накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна.

З матеріалів справи вбачається, що рядом постанов у виконавчих провадженнях з виконання виконавчого листа виданого на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2009 року по цивільній справі № 2-3242/09 було накладено арешт на майно боржника ОСОБА_1 . Останній раз виконавчий лист було повернуто державним виконавцем 21 грудня 2016 року на підставі п.5 ч.1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження». В подальшому, тобто більше ніж 8 років, виконавчий лист до виконання не звертався. 
Наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту, накладеного державним виконавцем на майно боржника у виконавчому провадженні, відомості щодо якого відсутні в органу виконавчої служби у зв`язку із знищенням, є невиправданим втручанням у його право на мирне володіння майном з огляду на відсутність відкритого виконавчого провадження на час звернення заявника із вказаною скаргою, відсутність фактичних майнових претензій стягувача.        На підставі зазначеного колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про задоволення скарги. 

Доводи апеляційної скарги про те, що боржником не сплачено виконавчий збір не можуть слугувати підставою для скасування ухвали та відмови у задоволення скарги. 

Вирішуючи спір між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування ухвали районного суду колегія суддів не вбачає. Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування ухвали суду.

Таким чином, апеляційну скаргу Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), слід залишити без задоволення, а ухвалу районного суду без змін.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) - залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 листопада 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Вступна та резолютивна частини проголошені 26 березня 2025 року.

Повний текст додаткової постанови складено 27 березня 2025 року.

Судді: