ПОСТАНОВА 
Іменем України

20 березня 2025 року                                                 м. Кропивницький

справа № 396/35/24
провадження № 22-ц/4809/210/25 

       Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючий суддя – Дьомич Л. М. (суддя - доповідач), судді – Дуковський О. Л., Карпенко О. Л.,
за участю секретаря судового засідання Соловйової І. О.,
учасники справи:

позивач – перший заступник керівника Новоукраїнської окружної прокуратури Кіровоградської області в інтересах держави, 

відповідачі – ОСОБА_1 , Рівнянська сільська рада Новоукраїнського району Кіровоградської області,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом першого заступника керівника Новоукраїнської окружної прокуратури Кіровоградської області в інтересах держави до ОСОБА_1 , Рівнянської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області про визнання недійсним рішення, скасування державної реєстрації та повернення земельної ділянки, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення  Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від  28  серпня 2024 року (суддя Цесельська О. С.), -

       В С Т А Н О В И В :
У листопаді 2024р перший заступник керівника Новоукраїнської окружної прокуратури Юрій Дульдієр звернувся до Новоукраїнського районного суду Кіровоградської  області в інтересах держави з позовом до ОСОБА_1 , Рівнянської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області про:
- визнання недійсним рішення Новоєгорівської сільської ради № 457 від 24.09.2020 "Про передачу у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_1 ";
- скасування державної реєстрації права власності;
- повернення земельної ділянки територіальній громаді Рівнянської сільської ради.
В обґрунтування позову вказано, що Новоукраїнською окружною прокуратурою у ході здійснення заходів представницького характеру виявлено порушення природоохоронного законодавства. 
Так, на території ботанічної пам`ятки природи місцевого значення «Грузька балка» знаходиться земельна ділянка з кадастровим номером 3524084000:02:001:0942 площею 2 га, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_1 . Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_1 набув право власності на земельну ділянку шляхом безоплатної приватизації на підставі рішення Новоєгорівської сільської ради Новоукраїнського району від 24.09.2020 року № 457.
Згідно з розпорядженням КМУ № 716-р від 12.06.2020, юрисдикція Новоєгорівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області перейшла до Рівнянської територіальної громади, що представляється органом місцевого самоврядування – Рівнянською сільською радою. В подальшому, державним реєстратором виконавчого комітету Новоукраїнської міської ради Гайдученко Н.Л. зареєстровано право власності ОСОБА_1 на вказану земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 39069148.
Набуття права власності на спірну земельну ділянку відбулось з порушенням чинного законодавства, оскільки земельна ділянка має особливий статус цільового призначення та входить в межі ботанічної пам`ятки природи «Грузька балка», яка належить до природно – заповідного фонду місцевого значення. Ботанічна пам`ятка природи місцевого значення «Грузька балка» знаходиться в адміністративних межах Рівнянської сільської ради Новоукраїнського району.
Охоронним зобов`язанням № МПб 50-564 від 23.06.2023 Рівнянській сільській раді передано під охорону та дотримання встановленого режиму територію даної ботанічної пам`ятки природи місцевого значення. 
На офіційному веб – порталі Держгеокадастру України розміщена Публічна кадастрова карта, яка відповідно до Постанови КМУ від 17.10.2012 № 1051 «Про затвердження порядку ведення Державного земельного кадастру, за допомогою якої здійснюється надання доступу до відомостей Державного земельного кадастру та оприлюднення відомостей у вигляді відкритих даних, визначених ЗУ «Про Державний земельний кадастр».
Згідно графічних даних Публічної кадастрової карти, спірна земельна ділянка з кадастровим номером 3524084000:02:001:0942, повністю входить в межі території ботанічної пам`ятки природи «Грузька балка».
Розташування земельної ділянки, яку набув ОСОБА_1 , у межах ботанічної пам`ятки природи місцевого значення «Грузька балка», унеможливлює перебування цієї ділянки у приватній власності з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства.
В обґрунтування представництва інтересів держави вказав, що органи влади або посадові особи, які здійснюють захист державних інтересів у спірних правовідносинах відсутні. У зв`язку з цим прокурор звернувся до суду з зазначеним позовом. 
Відзив на позовну заяву не подавався
Позиція відповідача у суді
Представник відповідача адвокат Єльнікова Н.О., заперечуючи проти позовних вимог вказала, що позивач не надав до суду належних доказів того, що спірна земельна ділянка входить чи накладається на земельну ділянку, що належить ботанічній пам`ятці "Грузька балка", відповідна технічна документація не розроблена. Наразі не виготовлена відповідна технічна документація, відповідно не встановлені межі ботанічної пам`ятки "Грузька балка", тому позовні вимоги є безпідставними.
Судове рішення
       Рішенням  Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від  28  серпня 2024 року, позов задоволено. Визнано недійсним рішення Новоєгорівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області № 457 від 24.09.2020 року «Про передачу у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_1 »; скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 3524084000:02:001:0942, з одночасним припиненням права власності ОСОБА_1 ; зобов`язано ОСОБА_1 , повернути територіальній громаді в особі Рівнянської сільської ради земельну ділянку 35240840000:02:001:0942, площею 2 га; здійснений розподіл судових витрат.
       Суд, перевіривши доводи сторін спору та подані ними докази, дійшов висновку, що позивач надав належні та допустимі докази, які дають можливість стверджувати, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 3524084000:02:001:0942 площею 2 га знаходиться у межах ботанічної пам`ятки природи місцевого значення "Грузька балка", на землях природно-заповідного фонду, які не підлягають передачі з державної власності в приватну. Використання спірної земельної ділянки для сільськогосподарських потреб суперечитиме статусу і завданням ботанічної пам`ятки природи місцевого значення, оскільки може перешкоджати збереженню рослинних асоціацій, - степового різнотрав`я з домінуванням злакових угруповань, в тому числі з виявленим горицвітом весняним, який занесений до Червоної книги України, котрі мають вагоме наукове, культурне, естетичне значення та повний заповідний режим.
Апеляційна скарга 
                ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Єльнікова Наталя Олександрівна, подав апеляційну скаргу, якою просить скасувати рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 28.08.2024 року по цивільній справі № 396/35/24 за позовом першого заступника керівника Новоукраїнської окружної прокуратури Кіровоградської області в інтересах держави до  ОСОБА_1 , Рівнянської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області про визнання недійсним рішення, скасування державної реєстрації та повернення земельної ділянки та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні заявлених позовних вимог в повному обсязі.  

В обґрунтування мотивів оскарження вказано, що позивачем не надано до суду доказів того, що межі ботанічної пам`ятки природи «Грузька балка» винесені в натурі, встановлено державні межові знаки, інформаційно-охоронні знаки чи інформаційні щити.

За відсутності чітко встановлених меж ботанічної пам`ятки природи «Грузька балка», прокурором не доведено, що земельна ділянка, яка надавалась ОСОБА_1 перебуває у межах вказаної пам`ятки природи.

Крім того, судом першої інстанції не враховано, що спірну земельну ділянку передано у власність відповідачки у 2020 році, а охоронне зобов`язання складено і доведено до органу місцевого самоврядування лише у 2023 році. 
При цьому, перелік заборон, що міститься в охоронному зобов`язанні, не обмежує земельну ділянку в цивільному обігу, а лише встановлює перелік видів діяльності, які заборонені на вказаних землях, і у випадку наявності порушень відповідні органи можуть ставити питання про припинення такої діяльності.

Відзив на апеляційну скаргу 

       У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить відмовити у задоволенні вимог апеляційної скарги. 

Вказано, що спірна земельна ділянка вибула із державної та комунальної власності не через помилку органу, а фактично у зв`язку із вчиненням протиправних дій. 

Крім того, згідно законодавства України, природно-заповідний фонд охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення і використання. 

Розташування земельної ділянки у межах ботанічної пам`ятки природи згідно з чинним законодавством свідчить про її віднесення до земель природно-заповідного фонду, що унеможливлює перебування цієї ділянки у приватній власності із цільовим призначенням – для ведення особистого селянського господарства. 

Зазначив, що неприйняття рішення про відведення цільового призначення земельної ділянки у відповідність до її дійсного призначення, встановленого в силу вимог законодавства, не впливає на її правовий режим. 

Апеляційна скарга не містить належного обґрунтування та не підтверджена жодними доказами, які б спростували судове рішення, а наведені доводи в апеляційній скарзі є особистим трактуванням норм чинного законодавства. 
Рух справи
       Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 28 листопада 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від  28  серпня 2024 року.
     Ухвалою від 2 грудня 2024р підготовчі дії у справі закінчено,   справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 28 серпня 2024 року призначено  до розгляду в Кропивницькому апеляційному суді  на   04 лютого 2025 року.
Судовий розгляд призначено на 20.03.2025р.
Позиція сторін у суді 
       У судовому засіданні прокурор Мороз В.С. заперечила щодо підстав та вимог апеляційної скарги, наполягала на її відмові. 
Відповідачі належним чином повідомлені про судовий розгляд, в судове засідання не з`явились. 
За ст. 372 ЦПК неявка сторін, належних чином повідомлених про судовий розгляд, не перешкоджає розгляду.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника прокуратури, дослідивши матеріали справи, перевіривши оскаржувану рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, за наступного. 
Обставини справи встановлені судом
       Рішенням 16 сесії Кіровоградської обласної ради народних депутатів від 27 липня 2012 року № 337 «Про оголошення територій і об`єктів природно – заповідного фонду місцевого значення», територію «Грузька балка» оголошено такою, що належить до природно – заповідного фонду місцевого значення. 
24.09.2020 року рішенням Новоєгорівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області № 457 «Про передачу у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_1 », для ведення особистого селянського господарства з земель комунальної власності, яка розташована на території Новоєгорівської сільської ради, ОСОБА_1 виділено земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер 3524084000:02:001:0942. 
Відповідно до охоронного зобов`язання від 23.06.2023 року № МПб 50-564, Рівнянській сільській раді Новоукраїнського району передано під охорону та дотримання встановленого режиму територія ботанічної пам"ятки природи місцевого значення "Грузька балка", загальною площею 53, 47 га, в адміністративних межах Рівнянської сільської ради новоукраїнського району Кіровоградської області. (а.с.32-33). 
Норми права
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до цієї норми правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
У статтях 13, 14 Конституції України визначено, що земля, водні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 19 ЗК України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються, зокрема, на землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення.
Відповідно до статті 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.
Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання відповідно до статті 21 ЗК України недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.
Відповідно до статей 43, 44, 45 ЗК України землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду. До земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва). Землі природно-заповідного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Порядок використання земель природно-заповідного фонду визначається законом.
За частиною третьою статті 93 ЗК України не підлягають передачі в оренду земельні ділянки, штучно створені у межах прибережної захисної смуги чи смуги відведення, на землях лісогосподарського призначення та природно-заповідного фонду, розташованих у прибережній захисній смузі водних об`єктів, крім випадків, передбачених законом.
Згідно з ч.3 статті 7 Закону України "Про природно-заповідний фонд" передбачено, що на землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.
Відповідно до статті 9 Закону України "Про природно-заповідний фонд" території та об`єкти природно-заповідного фонду з додержанням вимог, встановлених цим Законом та іншими актами законодавства України, можуть використовуватися: у природоохоронних цілях; у науково-дослідних цілях; в оздоровчих та інших рекреаційних цілях; в освітньо-виховних цілях; для потреб моніторингу навколишнього природного середовища.
Стаття 53 Закону України "Про природно-заповідний фонд" визначає, що рішення про створення природних заповідників, національних природних парків, а також щодо інших територій та об`єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення приймаються Президентом України. Отже вирішення питань щодо визнання певних територій заказниками та іншими об`єктами природно-заповідного фонду загальнодержавного значення віднесене до виключної прерогативи Президента України.
Території та об`єкти природно-заповідного фонду або їх частини, що створюються чи оголошуються без вилучення земельних ділянок, що вони займають, передаються під охорону підприємствам, установам, організаціям і громадянам обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища з оформленням охоронного зобов`язання.
Відповідно до статті 54 Закону України "Про природно-заповідний фонд України" зміна меж, категорії та скасування статусу територій та об`єктів природно-заповідного фонду проводиться відповідно до статей 51 53 цього Закону за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, на підставі відповідного експертного висновку.
У свою чергу, відповідно до частини четвертої статті 7 Закону України "Про природно-заповідний фонд" межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.
Згідно з пунктом 3.4 Інструкції щодо оформлення охоронних зобов`язань на території та об`єкти природно-заповідного фонду, охоронне зобов`язання підлягає переоформленню у разі: зміни форм власності на землю, на якій розташована(ий) територія чи об`єкт природно-заповідного фонду; зміни землекористувача (землевласника) у межах території чи об`єкта природно-заповідного фонду; внесення змін до положення про територію чи об`єкт природно-заповідного фонду стосовно режиму охорони та збереження.
За статтею 56 Закону України "Про природно-заповідний фонд" державний кадастр територій та об`єктів природно-заповідного фонду є системою необхідних і достовірних відомостей про природні, наукові, правові та інші характеристики територій та об`єктів, що входять до складу природно-заповідного фонду. Державний кадастр територій та об`єктів природно-заповідного фонду включає геопросторові дані, метадані та сервіси, оприлюднення, інша діяльність з якими та доступ до яких здійснюються у мережі Інтернет згідно із Законом України "Про національну інфраструктуру геопросторових даних".
Відповідно до частини першої статті 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Частиною першою статті 14 Конституції України та частиною першою статті 1 Земельного кодексу України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 1 Земельного Кодексу України (далі – ЗК України) земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. 

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду

Місцевий суд позовні вимоги задовольнив повністю, з мотивами суду колегія суддів погоджується, однак з висновком про обсяг задоволеного позову - частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

               Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
У відповідності до ст.ст. 2, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється, зокрема, на засадах диспозитивності. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три окремі норми: 1) виражається у першому реченні першого абзацу, закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладена у другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплена у другому абзаці та визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна у загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, треба тлумачити у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «“East/West Alliance Limited” проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04), § 166-168). 

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право:

 втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування – передбачуваними;

 якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії.

Земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Земельні відносини, що виникають при використанні надр, лісів, вод, а також рослинного і тваринного світу, атмосферного повітря, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про надра, ліси, води, рослинний і тваринний світ, атмосферне повітря, якщо вони не суперечать цьому Кодексу (частина перша-друга статті 3 ЗК України).

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення (стаття 19 ЗК України).

Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Згідно із статтею 5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» особливій державній охороні підлягають території та об`єкти природно-заповідного фонду України й інші території та об`єкти, визначені відповідно до законодавства України.

Відповідно до статті 43 ЗК України землі природно-заповідного фонду – це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

До земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва) (стаття 44 ЗК України).

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» території природно-заповідного фонду можуть використовуватися у природоохоронних цілях; у науково-дослідних цілях; в оздоровчих та інших рекреаційних цілях; в освітньо-виховних цілях; для потреб моніторингу навколишнього природного середовища.

В частинах першій-четвертій статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» визначено, що землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Землі природно-заповідного фонду України, а також землі територій та об`єктів, що мають особливу екологічну, наукову, естетичну, господарську цінність і є відповідно до статті 6 цього Закону об`єктами комплексної охорони, належать до земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення.

На землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням. На землях територій та об`єктів природно-заповідного фонду, які створюються в зоні відчуження та зоні безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, забороняється будь-яка діяльність, що не забезпечує режим радіаційної безпеки.

Межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проєктів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Згідно зі статтею 54 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» зміна меж, категорії та скасування статусу територій та об`єктів природно-заповідного фонду проводиться відповідно до статей 51-53 цього Закону за погодженням з центральним органом виконавчої влади в галузі охорони навколишнього природного середовища на підставі відповідного експертного висновку.

Землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом, не можуть передаватись із комунальної у приватну власність (пункт «в» частини четвертої статті 83 ЗК України).

Указані статті імперативно відносять землі, яким встановлено статус територій чи об`єктів природно-заповідного фонду, до категорії земель природно-заповідного фонду за фактом знаходження на них об`єктів, які мають спеціальний статус та перебувають під особливою державною охороною.

У частинах першій та другій статті 116 ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно з частиною п`ятою статті 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

У частині першій та четвертій статті 186-1 ЗК України встановлено, що проєкт землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Розробник подає на погодження до вказаного органу за місцем розташування земельної ділянки оригінал проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Частиною третьою статті 186-1 ЗК України проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки: природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, земельної ділянки, розташованої на території чи в межах об`єкта природно-заповідного фонду або в межах прибережної захисної смуги, підлягає також погодженню з органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим у сфері охорони навколишнього природного середовища, структурним підрозділом обласної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища.

У частині першій та третій статті 152 ЗК України визначено, що власник або землекористувач земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані із позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється в тому числі: шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Звертаючись до суду з позовом, прокурор посилався на те, що рішенням Кіровоградської обласної ради №337 від 27 липня 2012 року «Про оголошення територій і об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення» оголошено територію ботанічної пам`ятки природи «Грузька балка» такою, що належить до природно-заповідного фонду місцевого значення. Ботанічна пам`ятка природи «Грузька балка», площею 53,47 га розташована на території Новоукраїнського району Кіровоградської області.

Відповідно до охоронного зобов`язання від 23 червня 2023 року № МПб 50-564, Рівнянській сільській раді Новоукраїнського району передано під охорону та дотримання встановленого режиму територію ботанічної пам"ятки природи місцевого значення "Грузька балка", загальною площею 53, 47 га, в адміністративних межах Рівнянської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області .

На офіційному веб – порталі Держгеокадастру України розміщена Публічна кадастрова карта, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року № 1051 «Про затвердження порядку ведення Державного земельного кадастру, за допомогою якої здійснюється надання доступу до відомостей Державного земельного кадастру та оприлюднення відомостей у вигляді відкритих даних, визначених ЗУ «Про Державний земельний кадастр».

Згідно графічних даних Публічної кадастрової карти, спірна земельна ділянка з кадастровим номером 3524084000:02:001: 0942 площею 2 га, повністю входить в межі території ботанічної пам`ятки природи «Грузька балка» .

В ході моніторингу земельних ділянок в адміністративних межах Рівнянської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області прокуратурою встановлено, що на території ботанічної пам`ятки природи місцевого значення «Грузька балка» знаходиться земельна ділянка з кадастровим номером 3524084000:02:001:0942 площею 2 га, яка на праві приватної власності належить ОСОБА_1 . 

Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідач ОСОБА_1 набув право власності на земельну ділянку шляхом безоплатної приватизації на підставі рішення Новоєгорівської сільської ради Новоукраїнського району від 24 вересня 2020 року № 457.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач надав належні та допустимі докази, які дають можливість стверджувати, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером 3524084000:02:001:0942 площею 2 га знаходиться у межах ботанічної пам`ятки природи місцевого значення "Грузька балка", на землях природно-заповідного фонду, які не підлягають передачі з державної власності в приватну. Використання спірної земельної ділянки для сільськогосподарських потреб суперечитиме статусу і завданням ботанічної пам`ятки природи місцевого значення, оскільки може перешкоджати збереженню рослинних асоціацій, - степового різнотрав`я з домінуванням злакових угруповань, в тому числі з виявленим горицвітом весняним, який занесений до Червоної книги України, котрі мають вагоме наукове, культурне, естетичне значення та повний заповідний режим.

Заперечуючи проти позову, відповідачем зазначено про відсутність чітко встановлених меж ботанічної пам`ятки природи «Грузька балка».

Разом з тим, відсутність розробленої документації із землеустрою зі встановленням у натурі меж земельної ділянки природно-заповідного фонду згідно з частиною четвертою статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» не може бути підставою для висновку про відсутність об`єкта природно-заповідного фонду, межі якого були визначені рішенням органу місцевого самоврядування.

У постановах від 13 серпня 2019 року у справі № 910/11164/16, від 26 лютого 2020 року у справі № 911/3315/17, від 16 вересня 2022 року у справі №752/3090/19 Верховний Суд звертав увагу, що до встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проєктів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду, що узгоджується із положеннями частини четвертої статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», а неналежне оформлення земельної ділянки не змінює її цільового призначення як віднесеної до земель природно-заповідного фонду і не звільняє органи державної влади від обов`язку діяти відповідно до встановленого чинним законодавством України порядку зміни цільового призначення та вилучення земельної ділянки.

Незалежно від завершення процедури встановлення меж об`єкта природно-заповідного фонду в натурі цільове призначення відповідних територій як земель природно-заповідного фонду є незмінним. 

Незавершення всіх процедур щодо встановлення меж спірного об`єкта природно-заповідного фонду, наявні в матеріалах справи докази створення об`єкту заповідного фонду, дані, розміщені на публічній кадастровій карті України, відповідно яких, спірна земельна ділянка площею 2 га розташована на території та в межах земель, що відносяться до природно - заповідного фонду, є достатніми, враховуючи приписи статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд», для визначення факту чи включає спірна земельна ділянка землі ботанічної пам"ятки "Грузька балка".

Виділення земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням ЗК України та Закону України «Про природно-заповідний фонд» потрібно розглядати як порушення права власності держави, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідною земельною ділянкою.

Судом першої інстанції на підставі досліджених і належно оцінених доказів встановлено наявність обмежень щодо передачі у приватну власність спірної земельної ділянки, яка віднесена до земель природно-заповідного фонду - ботанічної пам`ятки "Грузька балка".
Прокурор в інтересах держави в особі територіальної громади заявив вимоги про визнання недійсним рішення, скасування державної реєстрації та повернення земельної ділянки. 
Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України). 
Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок (пункти «а» і «б» статті 21 ЗК України). 

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 02 липня 2019 року у справі № 48/340, від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 та інших.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18.
Власник земельної ділянки може вимагати усунення порушення його права власності на ділянку, зокрема, вимагати повернути таку ділянку (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18, абзац п`ятий пункту 143).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц (провадження № 14-76цс22) дійшла висновку, що зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням ЗК України та Закону № 2456-XII потрібно розглядати як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідною земельною ділянкою, навіть якщо інша особа зареєструвала її право приватної власності на цю ділянку. За таких умов, ефективним способом судового захисту щодо повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику є негаторний, а не віндикаційний позов.
Відповідач Новоєгорівська сільська рада Новоукраїнського району Кіровоградської області, порушуючи закон, розглядаючи заяву ОСОБА_1 не перевірила, не врахувала всі обставини, в порушення закону вирішила питання про передачу землі на користь відповідача.
Відтак рішення Новоєгорівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області №457 від 24 вересня 2020 року «Про передачу у приватну власність земельної ділянки  ОСОБА_1 »  не ґрунтується та суперечить законові.
Прокурор просив визнати дане рішення недійсним, у зв`язку з чим рішенням суду, що переглядається, визнано недійсним рішення Новоєгорівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області №457 від 24 вересня 2020 року «Про передачу у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_1 » 
Мотиви  апеляційного оскарження стосуються відповідності вимогам законодавства  рішення повністю.  Апеляційний суд,  застосовуючи  положеннями ч.4 ст. 263 ЦПК, за якою при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так,відповідно до ст. ст. 152, 155 Земельного кодексу України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, а також застосування інших, передбачених законом, способів, у тому числі шляхом поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають у результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, в судовому порядку. 
У рішенні від 16.04.2009 № 7-рп/2009 Конституційний Суд України вказав, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.
Рішення органу місцевого самоврядування у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації може оспорюватися з точки зору законності, а вимоги про визнання незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства.
Верховний Суд України у своїй постанові від 11.11.2015 у справі № 2а-2885/12/1470 висловив правову позицію, що право оскаржити індивідуальний акт має особа, якої він стосується. Такі правові акти породжують права й обов`язки тільки для тих суб`єктів (чи визначеного цим актом певного кола суб`єктів), яким його адресовано. Право на захист це самостійне суб`єктивне право, яке з`являється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оскарження останнього. Вимога власника про оспорювання рішень компетентного органу, не є ефективним способом захисту права власника.
Рішення суду про витребування/повернення нерухомого майна з чужого володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування/повернення нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує/повертає таке майно на користь позивача. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. 
Тому,  судове  рішення, яким задоволена вимога про   визнання недійсним  рішення   Новоєгорівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області №457 від 24 вересня 2020 року «Про передачу у приватну власність земельної ділянки  ОСОБА_1 »   підлягає скасуванню,  з ухваленням рішення про  відмову у задоволенні даної вимоги, але з мотивів правильності застосування вимог закону, ефективності способу захисту. Колегія погоджуючись з обґрунтуванням суду першої інстанції щодо порушення законодавства у сфері земельних відносин при набутті відповідачем  у власність земельної ділянки та незаконність дій   Новоєгорівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області. 
З урахуванням викладеного, інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції і не дають підстав встановлення порушення судом норм права, неправильного застосування закону.
Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2). 

Загальний висновок

       Положеннями ст. 376 ЦПК визначені підстави для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, зокрема порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Доводи апеляційної скарги в частині   задоволенння вимоги про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування заслуговують на увагу, тому рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову про визнання недійсним рішення Новоєгорівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області №457 від 24 вересня 2020 року «Про передачу у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_1 ». 

В решті доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з судовим рішенням, з акцентуванням уваги на належність та достовірність доказів, які місцевим судом та відповідно апеляційною інстанцією прийняті як належні та достатні докази.

В інший частині рішення суду в порядку ст. 375 ЦПК залишається незмінним.

Судові витрати

       В порядку ст. 141 ЦПК рішення в частині визначення до сплати судового збору у розмірі 4026,00 гривень на користь позивача, підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд,-
У Х В А Л И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від  28  серпня 2024 року в частині визнання недійсним рішення Новоєгорівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області №457 від 24 вересня 2020 року «Про передачу у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_1 » та  стягнення з Рівнянської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області на користь Кіровоградської обласної прокуратури сплачений судовий збір  у  розмірі 4026,00 гривень, - скасувати і ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним рішення Новоєгорівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області №457 від 24 вересня 2020 року «Про передачу у приватну власність земельної ділянки ОСОБА_1 », - відмовити.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст цієї постанови складено 09.05.2025.
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 3 ст. 394 ЦПК України.

Головуючий суддя                                                Л. М. Дьомич

Судді                                                                О. Л. Дуковський

                                                                       О. Л. Карпенко