Справа № 168/916/23 	Головуючий у 1 інстанції: Сухоручко Ю. О. 	
Провадження № 22-ц/802/250/25  	  Доповідач: Шевчук Л. Я.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
01 квітня 2025 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Шевчук Л. Я.,
суддів Данилюк В. А., Киці С. І.,
секретар с/з Черняк О. В.,
з участю:
представника позивача – ОСОБА_1 ,
відповідача – ОСОБА_2 ,
представника відповідача – ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, – ОСОБА_5 , про визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за апеляційними скаргами відповідача ОСОБА_2 та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, – ОСОБА_5 , подану представником ОСОБА_6 , на рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 09 грудня 2024 року,
В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2023 року ОСОБА_4 звернулася в суд із зазначеним позовом, який обґрунтувала тим, що вона з 24 жовтня 1987 року і по березень 2021 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 . За час перебування у шлюбі у них народилося троє дітей, вони проживали разом однією сім?єю та вели спільне господарство, несли спільні витрати на життя, тривалий час будували житловий будинок.
У вересні 2023 року відповідач подав до суду позов про її виселення із житлового будинку і тоді вона дізналась, що відповідач ОСОБА_2 ще під час шлюбу без її відома здійснив державну реєстрацію спільного будинку на своє ім?я та вважає його особистою приватною власністю.
Також позивачка зазначила, що до реєстрації шлюбу з відповідачем вона мала на власному ощадному рахунку грошові кошти у розмірі 1178 рублів, які витратила на будівництво житлового будинку. Станом на 1988 рік був побудований дерев`яний зруб, у будинку були частково облаштовані вікна та вхідні двері, разом з відповідачем вони купували цеглу та інші будівельні матеріали. Крім того 04 жовтня 1994 року вона взяла споживчий кредит у розмірі 6 (шість) мільйонів карбованців на подальше будівництво. У період з 1996 по 2000 рік продовжували розбудовуватись разом за ці кредитні кошти.
За час шлюбу вони з відповідачем значно збільшили загальну та житлову площу будинку, обладнали літню кухню, провели воду та встановили газове опалення.
Позивачка вважає, що будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки він був побудований за час шлюбу, площа будинку у період з 1996 року значно збільшилась, ними були побудовані прибудови до житлового будинку, хліви, тощо.
Покликаючись на зазначені обставини, позивачка просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який розташований у АДРЕСА_1 .
Рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 09 грудня 2024 року у цій справі позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.
Ухвалено визнати за ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 РНОКПП НОМЕР_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Стягнуто із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 1 073,60 грн судового збору.
Стягнуто із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 судові витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн.
Не погоджуючись із ухваленим рішенням суду, відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, – ОСОБА_5 у своїй апеляційній скарзі, покликаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суді першої інстанції, обставинам справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 позивачка ОСОБА_4 просила суд апеляційної інстанції апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
У судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 апеляційні скарги відповідача ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_5 підтримали, просили скарги задовольнити, представник позивача ОСОБА_4 – адвокат Овсієнко О. В. просила апеляційні скарги відповідача ОСОБА_2 та третьої особи ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Позивач ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, – ОСОБА_5 та її представник ОСОБА_6 у судове засідання не з?явилися, хоча у встановленому законом порядку були повідомлені про час та місце розгляду справи, а тому апеляційний суд розглянув справу у їх відсутності.
Заслухавши пояснення представника позивача ОСОБА_4 – адвоката Овсієнко О. В., відповідача ОСОБА_2 та його представника – адвоката Александрук Н. А., дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційні скарги відповідача та третьої особи слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити з таких підстав.
Задовольняючи позов ОСОБА_4 , суд першої інстанції дійшов висновку, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим за позивачкою слід визнати право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований у АДРЕСА_1 .
Такі висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи та зроблені з порушенням вимог закону.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з частиною 1 статті 10, частиною 3 статті 12, частиною 1 статті 13 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За матеріалами справи судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 жовтня 1987 року по 02 квітня 2021 року (т. 1, а. с. 11, 12).
Рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 02 березня 2023 року шлюб між сторонами розірвано (т. 1, а. с. 12).
09 листопада 2020 року відповідач ОСОБА_2 зареєстрував за собою право приватної власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами загальною площею 115,5 кв. м, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т. 1, а. с. 56).
У своїй позовній заяві про визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку ОСОБА_4 зазначала, що зазначений житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами побудований нею з відповідачем за час шлюбу, а тому, на її думку, цей житловий будинок є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя.
До своєї позовної заяви ОСОБА_4 додала копії погосподарських книг.
У погосподарській книзі № 9 за 1986-1990 роки Поліської сільської ради зроблений запис про господарство ОСОБА_2 без зазначення особового рахунку, а також зазначені члени сім?ї – ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 (голова сім`ї), ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 (жінка), ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_3 (дочка), ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_4 (син), ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_5 (дочка), що підтверджується довідкою Старовижівської селищної ради Ковельського району Волинської області від 18 вересня 2023 року за вихідним № 242/08.02, яка видана на підставі погосподарської книги за 1986-1990 року (т. 1, а. с. 17, 31-34). У цій погосподарській книзі відсутні відомості про наявність в господарстві житлового будинку.
У погосподарській книзі № 7 Поліської сільської ради за 1991 – 1995 роки зазначені члени сім?ї – ОСОБА_2 (глава сім?ї), ОСОБА_4 (дружина), ОСОБА_7 (дочка), ОСОБА_8 (син), ОСОБА_9 (дочка) (т. 1, а. с. 35-39). У цій погосподарській книзі зазначено про наявність в господарстві житлового будинку площею 72 кв. м (т. 1, а. с. 38).
У погосподарській книзі № 7 Поліської сільської ради за 1996-2000 роки зазначено, що у господарстві ОСОБА_2 є житловий будинок загальною площею 110 кв. м, рік побудови 1985 (т. 1, а. с. 43). 
Згідно з випискою з погосподарської книги № 1 Старовижівської сільської ради за 2016 – 2023 роки, яка була видана Старовижівською селищною радою Ковельського району Волинської області, по особовому рахунку № НОМЕР_2 будинок з надвірними будівлями і спорудами у АДРЕСА_1 побудований у 1985 році і належить ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 79).
На підставі погосподарських книг за 1983-1985 рік, 1986-1990 рік, 1191-1995 рік, 1996-2000 рік Старовижівською селищною радою Ковельського району Волинської області 18 вересня 2023 року видано довідку, у якій зазначено, що згідно погосподарської книги за 1983-1985 рік інформація про господарство ОСОБА_2 відсутня. В погосподарській книзі № 9 за 1986-1990 рік зроблений запис про дане господарство без зазначення особового рахунку із вказаними членами сім`ї, інформація про житловий будинок відсутня. В погосподарській книзі № 7 за 1991-1995 рік особовий рахунок № НОМЕР_3 зроблений запис про дане господарство із вказаними членами сім`ї та вказано загальну площу будинку без зазначення року побудови. В погосподарській книзі № 7 за 1996-200 рік особовий рахунок № НОМЕР_4 зроблений запис про дане господарство із вказаними членами сім`ї та роком побудови будинку – 1985 рік (т. 1, а. с. 18). 
Отже, судом встановлено, що житловий будинок в селі Брунетівка був побудований у 1985 році.
Разом з тим стороною відповідача були подані відповідні докази.
Згідно з архівним витягом з протоколу засідання Виконавчого комітету Поліської сільської Ради народних депутатів Старовижівського району від 28 березня 1985 року слухали заяву громадянина ОСОБА_10 (ім?я та по-батькові повністю не вказано), Виконком сільської ради вирішив дозволити будівництво індивідуального житлового будинку ОСОБА_10 в селі Брунетівка згідно плану забудови (т. 1, а. с. 96).
На засіданні правління колгоспу «Правда» села Брунетівка Старовижівського району Волинської області вирішили задовольнити заяву ОСОБА_10 і виділити йому земельну ділянку площею 0,05 га для побудови житлового будинку хати в селі Брунетівка згідно плану забудови села (т. 1, а. с. 97).
27 грудня 1985 року на ім?я забудовника ОСОБА_10 був виданий будівельний паспорт на забудову земельної ділянки (т. 1, а. с. 98).
Виконавчим комітетом Старовижівської районної ради на підставі рішення Виконавчого комітету Поліської сільської ради від 16 липня 1985 року і рішення загальних зборів уповноважених колгоспників колгоспу «Правда» від 21 червня 1985 року на ім?я ОСОБА_10 було видано свідоцтво на забудову садиби у сільському населеному пункті (т. 1, а. с. 99).
27 грудня 1985 року районним архітектором був складений акт виносу в натурі земельної ділянки під будівництво індивідуального житлового будинку в селі Брунетівка забудовнику ОСОБА_10 (т. 1, а. с. 100).
У проекті забудови земельної ділянки індивідуальним житловим будинком від 1985 року у селі Брунетівка, виготовленого на ім?я забудовника ОСОБА_10 , зазначено, що корисна площа будинку складає 89,6 м. кв, житлова площа складає 54,0 м. кв. (т. 1, а. с. 102-105).
Крім того судом встановлено, що 22 березня 1989 року був укладений договір дарування, за умовами якого батько відповідача у цій справі ОСОБА_2 – ОСОБА_10 (даритель) подарував своєму сину ОСОБА_2 і своїй дочці ОСОБА_5 в рівних частинах жилий будинок, який знаходиться в с. Брунетівка Старовижівського району Волинської області. У цьому договорі зазначено, що на присадибній земельній ділянці розміщений дерев?яний, критий шифером жилий будинок площею 90 кв. м, а також зазначено, що цей жилий будинок належить дарителю ОСОБА_10 на підставі запису в погосподарських книгах Поліської сільської ради народних депутатів за № 185, що підтверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом цієї ж сільської ради 13 березня 1989 року (т. 1, а. с. 70, 78).
Відповідач ОСОБА_2 зареєстрував за собою право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 115,5 кв. м 09 листопада 2020 року на підставі рішення виконавчого комітету місцевої Ради депутатів, витяг, серія та номер 99 від 24 вересня 2020 року (т. 1, а. с. 56).
У довідці КП «Волиньпроект» Волинської обласної ради від 20 листопада 2023 року зазначено, що станом на 31 грудня 2012 року право власності на нерухоме майно на АДРЕСА_1 не зареєстровано, технічна інвентаризація не проводилася (т. 1, а. с. 106).
За змістом положень глав 7 та 8 СК України власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.
У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Згідно з частиною 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
Відповідно до пунктів 2, 3 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, а також майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Згідно зі статтею 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина 3 статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.
До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (частина 4 статті 65 СК України).
Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.
У справі, що переглядається в апеляційному порядку, встановлено, що земельну ділянку під будівництво житлового будинку і свідоцтво на забудову садиби в сільському населеному пункті у 1985 році отримав батько відповідача у цій справі ОСОБА_2 – ОСОБА_10 , який ІНФОРМАЦІЯ_6 подарував житловий будинок в селі Брунетівка Старовижівського району Волинської області своєму сину ОСОБА_2 і ОСОБА_5 .
За таких обставин суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про визнання за позивачкою ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 як на об`єкт права спільної сумісної власності подружжя.
При цьому поза належною увагою місцевого суду залишилося те, що спірний житловий будинок був набутий відповідачем на підставі договору дарування від 22 березня 1989 року, а тому в силу положень пункту 2 частини 1 статті 57 СК України є особистою приватною власністю чоловіка.
Посилання суду першої інстанції на наявність суттєвих покращень вказаного нерухомого майна, яке стало можливим внаслідок сумісного проведення робіт щодо реконструкції будинку, не можуть свідчити про те, що спірний житловий будинок є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Натомість згідно з архівним витягом, будівельним паспортом на забудову земельної ділянки, проектом забудови земельної ділянки індивідуальним жилим будинком дозвіл на будівництво спірного житлового будинку надавався батьку відповідача у цій справі ОСОБА_2 – ОСОБА_10 , який і був забудовником спірного житлового будинку (т. 1, а. с. 96-105).
Окрім того відповідно до договору дарування від 22 березня 1989 року ОСОБА_10 подарував спірний житловий будинок в рівних частинах своєму сину ОСОБА_2 та дочці ОСОБА_5 (т. 1, а. с. 70).
Таким чином, висновки суду першої інстанції про те, що спірний житловий будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, не відповідають встановленим обставинам справи.
Колегія суддів також не погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що спірний житловий будинок та житловий будинок, який подарував відповідачу його батько 22 березня 1989 року, це різні будинки з огляду на наступне.
В договорі дарування зазначено, що на присадибній ділянці розміщений дерев?яний, критий шифером жилий будинок загальною площею 90 кв. м, цей жилий будинок знаходиться у с. Брунетівка Старовижівського району Волинської області та належить дарителю ОСОБА_10 на підставі запису в погосподарських книгах Поліської сільської Ради народних депутатів за № 185, що підтверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом цієї ж сільської Ради 13 березня 1989 року за № 42 (т. 1, а. с. 70). Окрім того згідно з архівним витягом про надання дозволу ОСОБА_10 на будівництво житлового будинку в перевірених протоколах сесій та засідань виконавчого комітету Поліської сільської Ради народних депутатів Старовижівського району за 1980-1989 роки відомостей про виділення земельної ділянки відповідачу у цій справі ОСОБА_10 для будівництва житлового будинку в с. Брунетівка не виявлено (т. 1, а. с. 96).
Колегія суддів вважає, що покликання позивачки ОСОБА_4 про наявність на її особовому рахунку заощаджень у розмірі 1178 рублів, угоди від 04 жовтня 1994 року, укладеної між нею та Волинським відділенням Нацбанку про надання ОСОБА_4 споживчого кредиту в сумі 6 мільйонів карбованців, не є належними та допустимими доказами, які свідчили б про те, що зазначені кошти дійсно були витрачені на будівництво спірного житлового будинку.
Реєстрація відповідачем ОСОБА_2 за собою право приватної власності на житловий будинок та виготовлення технічного паспорту на житловий будинок під час перебування у шлюбі також не свідчить про виникнення у сторін по справі права спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться у АДРЕСА_1 , оскільки відповідач набув право власності на спірний будинок на підставі договору дарування.
На підставі наведеного суд апеляційної інстанції доходить висновку, що із-за невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, слід відмовити.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись статтями 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд
У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги відповідача ОСОБА_2 та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, – ОСОБА_5 , подану представником ОСОБА_6 , задовольнити.
Рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 09 грудня 2024 року у цій справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, – ОСОБА_5 , про визнання права власності на 1/2 частку житлового будинку, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий 

Судді