ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

           08 травня 2025 року 	м. Дніпро	справа № 340/2259/24	

Головуючий суддя І інстанції - Дегтярьова С.В.

          Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Іванова С.М. (доповідач),
                              суддів:  Шальєвої В.А., Чередниченка В.Є.,     

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу     Військової частини НОМЕР_1 (правонаступник Військової частини НОМЕР_2 ) на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 19.09.2024 року в адміністративній справі №340/2259/24 за позовом   ОСОБА_1 до  Військової частини НОМЕР_2  про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, - 

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до  Військової частини НОМЕР_2 , в якому просила:
-  визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2   щодо відмови ОСОБА_1  у виплаті недоотриманого грошового забезпечення, додаткових грошових та компенсаційних виплат, додаткової винагороди згідно постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у розмірі 100000,00 грн. за весь місяць листопад 2022 року, військовослужбовця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 у с. Явкино Баштанського району Миколаївської області під час безпосередньої участі у бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, та відмови у виплаті матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік, матеріальної допомоги в проведенні поховання ОСОБА_2 ;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 виплатити ОСОБА_1  недоотримане грошове забезпечення, додаткові грошові та компенсаційні виплати, додаткову винагороду згідно постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у розмірі 100000,00 грн. за весь місяць листопад 2022 року, військовослужбовця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 у с. Явкино Баштанського району Миколаївської області під час безпосередньої участі у бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, та виплатити матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік, матеріальну допомогу в проведенні поховання ОСОБА_2 .
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 19.09.2024 року адміністративний позов ОСОБА_1 було задоволено частково.
Визнано протиправною відмову Військової частини НОМЕР_2 щодо ненарахування та невиплати належної чоловікові ОСОБА_1 - ОСОБА_2 грошового забезпечення та додаткової винагороди згідно постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у розмірі 100000,00 грн. за період з 01.11.2022 року по 30.11.2022 року включно, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік, а також матеріальної допомоги в проведенні поховання ОСОБА_2 у розмірі п`яти прожиткових мінімумів у розрахунку на місяць на одну особу, установлених законом на дату смерті ОСОБА_2 .
Зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1  грошове забезпечення та додаткову винагороду згідно постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у розмірі 100000,00 грн. за період з 01.11.2022 року по 30.11.2022 року включно та матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік, належні загиблому чоловікові ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .
Зобов`язано військову частину НОМЕР_2 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 матеріальну допомогу в проведенні поховання ОСОБА_2 у розмірі п`яти прожиткових мінімумів у розрахунку на місяць на одну особу, установлених законом на дату смерті ОСОБА_2 .
В іншій частині позовних вимог було відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_1 , звернулась з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати вищезазначене рішення, як незаконне та прийняти нову постанову про залишення адміністративного позову без розгляду.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачем пропущено строк звернення до суду з даними вимогами без будь-яких доказів поважних причин, а тому її позовна заява підлягає залишенню без розгляду відповідно до норм процесуального закону.
Розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження.
Перевіривши матеріали справи, оцінивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів останньої, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 з 29.03.2022 року (а.с.12). ОСОБА_1 має двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.13-14).
Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 17.08.2022 року №63 молодшого сержанта ОСОБА_2 , водія зенітно-кулеметного відділення зенітно-ракетного артилерійського взводу роти вогневої підтримки військової частини НОМЕР_3 , призначено водієм стрілецького відділення стрілецького взводу стрілецької роти  військової частини НОМЕР_2 (а.с.15).
Відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_2 загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.19).
09.11.2022 року ОСОБА_1 направлено сповіщення про загибель ОСОБА_2 під час виконання бойових завдань, здійснення заходів, з національної оборони, відсічі і стримуванні військової агресії Російської Федерації на позиціях 3 відділення 3 взводу 1 роти, в напрямку з м.Березнегувате в бік с.Кобзарці, Снігурівської ОТГ Миколаївської області (а.с.17).
У наказі командира військової частини НОМЕР_2 від 30.05.2023 року за №150, вказано, що загибель ОСОБА_2 не пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. В цьому ж наказі командиром констатовано, що ОСОБА_2 не отримав надбавку за особливості проходження служби у розмірі 65% та грошове забезпечення в розмірі посадового окладу, окладу за військовим званням та надбавку за вислугу років за період з 01 по 08 листопада 2022 року (а.с.21).
Відповідно до змісту довідки про безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із військовою агресію Російської Федерації проти України від 08.06.2023 року №3060, виданої військовою частиною НОМЕР_2 ,   ОСОБА_2 у період з 17.08.2022 року по 08.11.2022 року брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із військовою агресію Російської Федерації проти України, перебуваючи в Миколаївській області (а.с.16).
Відповідно до змісту лікарського свідоцтва про смерть №230/2 від 21.07.2023 року, ОСОБА_2 загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 в лісосмузі від токсичної дії моноксиду вуглецю (а.с.18).
За змістом витягу з протоколу засідання 11 Регіональної військово-лікарської комісії з визначення причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв №2795 від 10.08.2023 року "токсична дія моноксиду вуглецю" отримана ОСОБА_2 08.11.2022 року під час безпосередньої участі у бойових діях та забезпеченні заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримуванні збройної агресії, що підтверджено актом проведеного службового розслідування, затвердженим 05.12.2022 року командиром військової частини НОМЕР_2 , послужило причиною смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть №230 від 09.11.2022 року Миколаївським обласним бюро судово-медичної експертизи та свідоцтвом про смерть. Травма та причина смерті, ТАК, пов`язана із захистом Батьківщини (а.с.20).
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 30.05.2023 року №150 ОСОБА_2 , у зв`язку із смертю виключений зі списків особового складу частини та всіх забезпечення (а.с.21).
З метою захисту своїх прав, позивач, як дружила загиблого, звернулася до військової частини НОМЕР_2 із заявою, у якій просила:
- виплатити грошове забезпечення за листопад 2022 року та інші додаткові вили грошових та компенсаційних виплат;
- матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік;
- допомогу на поховання (а.с.23-24).
Листом від 10.01.2024 року за №136 військова частина НОМЕР_2 у відповідь на заяви ОСОБА_1 від 30.12.2023 року повідомила про те, що підстави для виплати грошового забезпечення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік відсутні. Додатково в листі вказано, що всі належні кошти загиблому ОСОБА_2 були виплачені позивачці військовою частиною НОМЕР_2 у попередніх періодах (а.с.25).
Не погодившись з вказаними доводами відповідача, позивач звернулась до суду з метою захисту своїх порушених прав та інтересів.
          Вирішуючи спір між сторонами та частково задовольняючи позові вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач є дружиною загиблого військовослужбовця, суд дійшов висновку про наявність саме у неї права на отримання грошового забезпечення військовослужбовця належне, але не отримане ним до дня смерті (загибелі) грошове забезпечення (у тому числі за весь місяць, у якому військовослужбовець помер (загинув)), а також на отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік. Вказано про дотримання позивачем строку звернення до суду.
Суд апеляційної інстанції погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу" військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Військова служба є особливим видом публічної служби, тому її проходження передбачає особливе регулювання, а саме межі реалізації військовослужбовцями своїх службових прав у зв`язку з специфікою їх правового статусу, а також відносини щодо звільнення та проходження військової служби врегульовані як загальним законодавством України про працю, так і спеціальним законодавством. При цьому, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо спеціальними нормами не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлення єдиної системи їх соціального та правового захисту, гарантування військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливих умов для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулювання відносини у цій галузі визначено Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту України та деяким іншим особам визначається Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року № 260 (далі - Порядок № 260).
Згідно п.4. Розділу I "Загальні положення" Порядку № 260 грошове забезпечення військовослужбовців із числа осіб офіцерського складу, в тому числі слухачів (ад`юнктів, докторантів), рядового, сержантського та старшинського складу (крім військово-службовців строкової служби), включає: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавку за вислугу років; підвищення посадового окладу під час проходження військової служби на території населених пунктів, яким надано статус гірських, та на острові Зміїний; надбавки за особливості проходження служби, за службу в Силах спеціальних операцій Збройних Сил, кваліфікацію, кваліфікаційну категорію, виконання функцій державного експерта з питань таємниць, роботу в умовах режимних обмежень, безперервний стаж на шифрувальній роботі, почесні та спортивні звання; доплати за науковий ступінь та за вчене звання; премію; морську винагороду, винагороди за стрибки з парашутом, за розшук, піднімання, розмінування та знешкодження вибухових предметів, тралення і знешкодження мін, за водолазні роботи та за бойове чергування; одноразові грошові допомоги після укладення першого контракту, для оздоровлення, для вирішення соціально-побутових питань, у разі звільнення з військової служби; інші виплати, які здійснюються відповідно до чинного законодавства України.
Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (в редакції, що діяла на момент смерті ОСОБА_2 ) установлено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі в таких діях та заходах.
Відповідно до п.1 та 7 Розділу XXIV "Виплата матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань" Порядку №260 військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, один раз на рік надається матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань у розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.
Розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, порядок її виплати встановлюються за рішенням Міністра оборони України виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.
До місячного грошового забезпечення, з якого визначається розмір матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, включаються посадовий оклад, оклад за військовим званням, надбавка за вислугу років і щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород) за займаною посадою, на які військовослужбовець має право на день підписання наказу про надання цієї допомоги.
Відповідно до п. 1 Розділу ХХХ Порядку № 260 у разі смерті (загибелі) військовослужбовця належне, але не отримане ним до дня смерті (загибелі) грошове забезпечення (у тому числі за весь місяць, у якому військовослужбовець помер (загинув)) виплачується військовою частиною, в якій перебував на грошовому забезпеченні військовослужбовець, дружині (чоловіку), а в разі якщо її (його) немає, - повнолітнім дітям, які проживали разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі та не мають дітей.
У разі відсутності зазначених осіб належні суми грошового забезпечення виплачуються іншим спадкоємцям відповідно до чинного законодавства України.
Згідно з п. 2 розділу ХХХ Порядку № 260 грошове забезпечення, в тому числі одноразові додаткові види грошового забезпечення, право на які у військовослужбовця виникло включно до дня його загибелі (смерті) або до дня визнання його судом безвісно відсутнім, оголошення померлим, виплачується зазначеним в пункті 1 цього розділу членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - спадкоємцям за їх зверненням на підставі наказу командира військової частини про виплату. 
Грошове забезпечення зазначеним особам виплачується, якщо звернення за одержанням надійшло до закінчення трьох років із дня смерті (загибелі) військовослужбовця або з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання військовослужбовця безвісно відсутнім, оголошення померлим.
Як свідчать встановлені обставини справи, солдат ОСОБА_2 , який був чоловіком позивача, загинув ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відтак, з огляду на вказані правові приписи, оскільки позивач є дружиною загиблого військовослужбовця, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність у останньої права на отримання грошового забезпечення військовослужбовця належне, але не отримане ним до дня смерті (загибелі) грошове забезпечення (у тому числі за весь місяць, у якому військовослужбовець помер (загинув), а також на отримання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік.
В свою чергу,  відповідачем до суду апеляційної інстанції не було надано документальних доказів виплати грошового забезпечення та додаткової винагороди згідно постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» у розмірі 100000,00 грн. за період з 01.11.2022 року по 30.11.2022 року включно, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік ні військовослужбовцю ОСОБА_2 за життя, ні позивачу після його смерті, що свідчить про правомірність зобов`язання відповідача  здійснити такі нарахування та виплату.
Поряд з вказаним, відповідно до п.4 ст.15 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військові формування, військовослужбовці яких загинули чи померли в період проходження військової служби, подають їх сім`ям і батькам допомогу в проведенні похорону і компенсують матеріальні витрати на ритуальні послуги та на спорудження пам`ятників у розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.
Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України №829 від 22.05.2000 р. військові формування зобов`язані надавати сім`ям і батькам військовослужбовців, які загинули (померли) під час проходження військової служби, допомогу в проведенні поховання і компенсувати матеріальні витрати на ритуальні послуги та спорудження надгробків у розмірі п`яти прожиткових мінімумів у розрахунку на місяць на одну особу, установлених законом на дату смерті військовослужбовця.
Як видно з матеріалів справи, відповідачем не було надано до суду доказів  виплати позивачу допомоги на поховання у розмірі п`яти прожиткових мінімумів у розрахунку на місяць на одну особу, установлених законом на дату смерті військовослужбовця, що свідчить про правомірність зобов`язання відповідача вчинити такі дії.
Що стосується посилань відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду, то колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.
Частиною першою статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно з частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Частиною п`ятою статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Зі змісту наведених норм слідує, що для звернення до адміністративного суду з позовом щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлено місячний строк і цей строк обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
При цьому, законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб у справах цієї категорії особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.
Верховний Суд у постанові від 25 квітня 2023 року у справі №380/15245/22 сформував висновок щодо строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці військовослужбовців, відповідно до якого, вирішуючи питання про те, якою нормою закону слід керуватися при розгляді цієї справи, Суд, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, наголошує, що положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.
Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановленого строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.
До того ж, строк в три місяці визнано законодавцем достатнім для того, щоб у справах про виплату грошового забезпечення та його складових особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.
Як слідує з апеляційної скарги відповідача, останній обґрунтовує безпідставність заявлених позивачем позовних вимог  посиланням  на пропуск останньою строку звернення до суду.           
Так, ухвалою Третього апеляційного адміністративного суду від 13.03.2025 року запропоновано ОСОБА_1 (за наявності) навести поважні підстави пропуску, доводи щодо пропуску (непропуску) строку звернення до суду.
На виконання вимог наведеної ухвали, позивачем були надані пояснення, в яких остання зазначила, що 11.01.2024 року вона отримала відповідь командира військової частини НОМЕР_2 від 10.01.2024 року № 136 на заяву від 30.12.2023 року,  якою було відмовлено у виплаті грошових коштів, оскільки як зазначено у відповіді, командування військової частини НОМЕР_2 дійшло висновку про відсутність підстав для виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових за 2022 рік, а також грошового забезпечення, які належали до виплати ОСОБА_2 на час смерті, із врахуванням обставин смерті ОСОБА_2 , встановлені військовою частиною на час смерті ОСОБА_2 (копія листа командира військової частини НОМЕР_2 додана до позовної заяви).
Наведені пояснення позивача відповідачем не спростовуються.
Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що вирішуючи питання про дотримання строку звернення до суду у кожному конкретному випадку, необхідно виходити не лише з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, але й з об`єктивної можливості особи знати про такі факти.
Слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли їй стало відомо про прийняття певного рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності, внаслідок чого відбулося порушення прав, свобод чи інтересів особи. Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому «повинна» слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дії, і у неї не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.          
З матеріалів справи видно, що з даним позовом позивач звернулась до суду першої інстанції 10.04.2024 року, тобто протягом тримісячного строку, передбаченого ч. 2 ст. 233 КЗпП України, з дня отримання відповіді відповідача про відмову в виплаті грошового забезпечення загиблого ОСОБА_2 (11.01.2024 року), що свідчить про відсутність факту пропуску позивачем строку звернення до суду.
Відтак, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального або процесуального права, яке призвело б до неправильного вирішення справи.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 (правонаступника Військової частини НОМЕР_2 ) - залишити без задоволення.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 19.09.2024 року в адміністративній справі №340/2259/24 24 - залишити без змін.                 
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених       п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.           
   
Головуючий - суддя                                                                      С.М. Іванов 

                               суддя                                                                      В.А. Шальєва 

                               суддя                                                                      В.Є. Чередниченко