УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 травня 2025 року
м. Київ
справа № 398/1873/24
провадження № 51-1583 ск 25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів:                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу представника цивільного відповідача Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі - МТСБУ) - ОСОБА_4 на вирок Олександрівського міськрайонного суду Кіровоградської області від 27 листопада 2024 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 25 березня 2025 року щодо ОСОБА_5 ,
установив:
Вироком Олександрівського міськрайонного суду Кіровоградської області від 27  листопада 2024 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 2861 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки. 
На підставі ч. 1 ст. 58 КК України основне покарання, призначене ОСОБА_5 у виді позбавлення волі на строк 1 рік, замінено на службове обмеження для військовослужбовців з відрахуванням 20 % із суми його грошового забезпечення в дохід держави.
Розглянуто питання щодо речових доказів у провадженні та вирішено цивільні позови.
Зокрема, стягнуто з МТСБУ на користь потерпілого ОСОБА_6 матеріальну шкоду, завдану кримінальним правопорушенням, у розмірі 46 600 грн.
Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 25 березня 2025 року, за результатами розгляду апеляційної скарги представника МТСБУ ОСОБА_4 , вирок залишено без змін.
Відповідно до змісту оскаржуваних судових рішень і встановлених судом першої інстанції обставин, у межах вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, ОСОБА_5 визнано винним та засуджено за вчинення 07 жовтня 2023 року кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 2861 КК України. Дії засудженого кваліфіковано як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, що спричинило потерпілим ОСОБА_7 та ОСОБА_6 середньої тяжкості тілесні ушкодження.
У результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП), зокрема, потерпілий ОСОБА_6 отримав політравму-закритий двійний перелом правої стегнової кістки зі зміщенням, закритий підвертельний перелом лівої стегнової кістки зі зміщенням, травматичний шок першого ступеня, які відносяться до категорії середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, що викликали тривалий розлад здоров`я. 
Спричинення цих наслідків перебуває у причинному зв`язку із діяннями ОСОБА_5 , а саме вчинення ним ДТП. Цивільно-правова відповідальність останнього не забезпечена, тому відповідальність про стягнення страхових виплат внаслідок заподіяння останнім матеріальної шкоди потерпілому ОСОБА_6 судом покладена на МТСБУ, що представником цивільного відповідача у скарзі не оскаржується.
У касаційній скарзі представник цивільного відповідача МТСБУ ОСОБА_4 , посилаючись на положення Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) вказує, що суд першої інстанції під час вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_6 до МТСБУ в частині відшкодування матеріальної шкоди, не врахував те, що потерпілий не звернувся до страховика з повідомленням про настання дорожньо-транспортної пригоди, а також не звернувся із заявою про виплати страхового відшкодування. 
Крім того вказує, що суд не дослідив належним чином докази на підтвердження витрат на лікування, внаслідок чого вважає, що було стягнуто подвійний розмір у рахунок страхових виплат. 
Водночас у касаційній скарзі наводить суперечливе обґрунтування щодо підстав незаконності вироку, оскільки не погоджуючись із сумою встановлених страхових виплат, водночас вважає, що докази на підтвердження витрат на лікування, на його думку, є неналежними, тобто прямо не підтверджують витрати на лікування.
Вказує, що суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок за його апеляційною скаргою в якій він наводив подібні доводи щодо неправильного вирішення цивільного позову в частині безпідставного стягнення на користь потерпілого ОСОБА_6 заподіяної кримінальним правопорушенням матеріальної шкоди, при залишенні апеляційної скарги без задоволення, не зазначив підстав, з яких апеляційну скаргу визнав необґрунтованою.
За результатами касаційного розгляду порушує питання про скасування оскаржуваних судових рішень в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_6 щодо витрат на лікування до МТСБУ та призначення нового розгляду у суді першої інстанції у порядку цивільного судочинства. 
Перевіривши доводи касаційної скарги в межах, вимог передбачених ст. 433 КПК України та копії судових рішень, колегія суддів касаційного кримінального суду не вбачає підстав для задоволення скарги, з огляду на таке. 
Так, згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Тобто, касаційний суд не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні. 
Водночас вказані обставини належать до предмету перевірки суду апеляційної інстанції в межах вимог апеляційних скарг.
У касаційній скарзі представник цивільного відповідача вказує, що суд першої інстанції задовольнив цивільний позов, не врахувавши приписи спеціального Закону № 1961-IV та вважає, що доказами, наявними у кримінальному провадженні, не підтверджується сума витрат за лікування потерпілого, водночас вважає, що ці доказі є неналежними.
Доводи представника цивільного відповідача щодо незаконності рішення суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_6 до МТСБУ про страхове відшкодування були предметом апеляційного розгляду.
Розглянувши апеляційну скаргу представника страховика, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про її необґрунтованість та, спростовуючи доводи ОСОБА_4 , з посиланням на письмові докази, які були дослідженні у суді першої інстанції відповідно до вимог ст. 94 КПК України, в ухвалі зазначив, що розмір витрат на лікування потерпілого підтверджується даними рахунку фактури № 17-10/23/11 від 11 жовтня 2023 року - сума 46 600 грн., які підлягають стягненню саме з МТСБУ.
Крім того витрати, пов`язані за лікування потерпілого внаслідок ДТП наведені й у вироку. У рішенні суду першої інстанції зазначаються письмові докази з посиланням на аркуші справи - довідка лікарні про використання ОСОБА_6 за час лікування двох металоконструкцій для остеосинтезу стегнової кістки, придбаної за власні кошти та чеками, відповідно до лікарських призначень.
Тому твердження представника страховика, що нібито суди не перевірили наявність доказів на підтвердження позивачем оплати лікування внаслідок спричиненого ДТП, колегія суддів касаційного суду відхиляє як необґрунтовані. 
У касаційній скарзі представник цивільного відповідача МТСБУ ОСОБА_4 , посилаючись на положення Закон № 1961-IV вказує, що суд першої інстанції під час вирішення цивільного позову потерпілого ОСОБА_6 до МТСБУ в частині відшкодування матеріальної шкоди, не врахував те, що потерпілий не звернувся до страховика з повідомленням про настання дорожньо-транспортної пригоди та не звернувся із заявою про виплати страхового відшкодування.
Спростовуючи аналогічні твердження апеляційний суд зауважив, що вирішуючи питання страхових виплат з МТСБУ на користь потерпілого ОСОБА_6 суд першої інстанції керувався як положеннями Закону № 1961-IV так і нормами Цивільного Кодексу України, а також врахував правову позицію Верховного Суду, зазначену у постановах Великої Палати від 19 червня 2019 року у справі №  465/4621/16-к та Касаційного цивільного суду від 21 серпня та 30 серпня 2018 року, у справах № 227/3573/16-ц й № 732/865/16-к, а також Касаційного господарського суду від 26 березня 2018 року у справі № 910/426/17.
У цих постановах Верховний Суд зазначав: обов`язок відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, обумовлений не порушенням певного договірного зобовязання, а фактом спричинення шкоди майну, здоров`ю та життю людини (справа №  465/4621/16-к); про необхідність стягнення страхового відшкодування не зважаючи на те, що позивач не звертався до страховика із заявою про відшкодування шкоди і за таким відшкодуванням звернувся безпосередньо до суду в межах необхідного строку (справа № 227/3573/16-ц); потерпіла особа не зобов`язана звертатися до особи, у якої застраховано цивільно-правову відповідальність особи, яка заподіяла шкоду. Таке право, враховуючи висновок, викладений у рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2002  року № 15-рп/2002, може бути реалізоване безпосередньо шляхом подання відповідного позову до суду. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами в залежність від використання суб`єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту (справа 910/426/17).
З огляду на встановлене, апеляційний суд дійшов висновку, що визначений Законом порядок звернення потерпілого до страховика із заявою про здійснення страхового відшкодування є не досудовим порядком урегулювання спору, а позасудовою процедурою здійснення страхового відшкодування, яка загалом не виключає право особи безпосередньо звернутися до суду з позовом про стягнення відповідного відшкодування. Обов`язок відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, обумовлений не порушенням певного договірного зобов`язання, а фактом спричинення шкоди майну, здоров`ю та життю людини. Застосування положень цього Закону у кримінальному судочинстві не повинно суперечити його засадам і обмежувати права потерпілого.
Протилежний підхід, який ставив би у залежність право потерпілого на компенсацію за результатами кримінального провадження від попереднього звернення чи не звернення з заявою до цих осіб, призвів би до істотного обмеження, чи навіть повного нівелювання його права на судовий захист у кримінальному процесі, встановленого ст. 128 КПК України.
Відповідно до вимог ст. 419 КПК України, при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Отже, доводи касаційної скарги представника цивільного відповідача, які аналогічні доводам апеляційної скарги, були перевірені апеляційним судом, надані мотивованій відповіді та зазначені підстави з посиланням на норми закону з яких апеляційна скарга визнана необґрунтованою.
Ухвала Кропивницького апеляційного суду від 25 березня 2025 року відповідає вимогам ст. 419 КПК України. Колегія суддів касаційного суду погоджується із висновками апеляційного суду щодо законності рішення суду першої інстанції в частині вирішеного страхового відшкодування.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає. 
Керуючись вимогами п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника цивільного відповідача МТСБУ - ОСОБА_4 на вирок Олександрівського міськрайонного суду Кіровоградської області від 27 листопада 2024 року та ухвалу Кропивницького апеляційного суду від 25 березня 2025 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                                ОСОБА_2                                          ОСОБА_3