ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"19" травня 2025 р.                                Справа№ 910/12230/24
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Майданевича А.Г.
суддів:            Коротун О.М. 
          Суліма  В.В. 

розглянувши у письмову провадженні, без виклику сторін, апеляційну скаргу Державного агентства України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм
на рішення Господарського суду міста Києва від 24.12.2024
у справі №910/12230/24 (суддя Смирнова Ю.М.)
за позовом Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація»
до Державного агентства України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм
про стягнення 191 457,46 грн 
                                                                                                                                                      
                                                   ВСТАНОВИВ:

                Короткий зміст позовних вимог

          У жовтні 2024 року Комунальне підприємство «Київжитлоспецексплуатація»  (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного агентства України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм  (далі - відповідач)  про стягнення 191 457,46 грн.
          Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов укладеного між сторонами договору оренди № 3877 нерухомого майна, що належить до комунальної власності від 11.03.2024 в частині оплати передбачених цим правочином платежів у період з 19.10.2021 по 30.09.2024, у зв`язку з чим у відповідача утворилась заборгованість з орендної плати, на яку були нараховані пеня, інфляційні втрати та 3% річних.

          Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.12.2024 у справі №910/12230/24 позов задоволено частково.
Стягнуто з Державного агентства України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм на користь  Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» 7 698,40 грн інфляційних втрат, 3% річних у розмірі 2   824,09 грн та судовий збір у розмірі 3 001,92 грн. 
У частині позовних вимог щодо стягнення з Державного агентства України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм на користь Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» заборгованості з оплати орендної плати в розмірі 36 131,52 грн провадження у справі закрито на підставі п. 2 ч.1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України. В іншій частині позову відмовлено.
Так, суд в оскаржуваному рішенні, зокрема, встановив, що судом встановлено факт прострочення виконання відповідачем зобов`язання зі оплати орендної плати за договором, відповідно  вимоги позивача про стягнення  3% річних та інфляційних втрат також є законними та обґрунтованими.
Задовольняючі частково позовні вимоги суд зазначив, що позивачем були допущені відповідні помилки при розрахунку штрафних санкцій.

          Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів.

          Не погоджуючись з вказаним рішенням, Державне агентство України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 24.12.2024 у справі №910/12230/24 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог.
          Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва, дійшов помилкового висновку в частині нарахування та стягнення з Державного агентства України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм  інфляційних втрат та 3 % річних. Суд першої інстанції не застосував до спірних правовідносин висновки викладені, зокрема,  у постановах Верховного Суду від 08.10.2020 року у справі № 904/5645/19, від 06.09.2019 року у справі №914/2252/18 та від 14.07.2021 року у справ №916/878/20.
          Так, за твердженням апелянта, останній є добросовісним орендарем, який вживав всіх заходів для погашення існуючої заборгованості, яка погашена повністю.
          Крім того, апелянт зауважив, що він є центральним органом виконавчої влади, який фінансується виключно за рахунок коштів Державного бюджету України. 
Водночас, апелянт вважає, що враховуючи фінансовий стан Держрибагентства, причини неналежного виконання останнім зобов`язання щодо своєчасної оплати, сплату основної суми заборгованості під час розгляду справи, заявлення до стягнення, крім пені, також 3 % річних та інфляційних втрат є необґрунтованими.
          При цьому, апелянт вказав, що судом першої інстанції не взято до уваги майновий стан відповідача, відсутність фінансування та не з`ясовано підстав для зменшення стягнення штрафних санкцій, що в свою чергу порушує статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України.

          Узагальнені доводи відзиву на апеляційну скаргу

          У свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, Комунальне підприємство «Київжитлоспецексплуатація» у своєму відзиві, наданому до суду 11.02.2025, зазначає, що рішення суду прийнято при повному з`ясуванні обставин справи, з правильним застосуванням норм процесуального права, без їх порушення, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає і рішення слід залишити без змін.
          Також позивач зауважує, що відсутність надходжень бюджетних коштів не нівелює обов`язку з оплати товарів, робіт, послуг за відповідним правочином. 
          При цьому, позивач  вказав, що відповідач відповідає за своїми зобов`язаннями, що виникли безпосередньо із договору і така відповідальність не може ставитись в залежність від наявності чи відсутності бюджетних асигнувань.

          Узагальнені доводи відповіді на відзив на апеляційну скаргу

Державне агентство України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм  у своїй відповіді на відзив, наданий до суду 17.02.2025, зазначає, що останнім здійснено сплату основного зобов`язання до винесення рішення судом першої інстанції, що свідчить про добросовісність відповідача навіть при несвоєчасному фінансуванні з Державного бюджету України та дотримання відповідачем вимог чинного законодавства за взятими на себе зобов`язаннями з оплати орендної плати.
          При цьому, апелянт зауважує, що дотримуючись принципу збалансованості інтересів сторін, а також, що спірні правовідносини виникли з незалежних від відповідача причин, беручи до уваги ступінь вини, додаткове стягнення 3% річних та інфляційних втрат є недоцільним.

          Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги 

          Витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.01.2025 апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів Північного апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Майданевич А.Г., суддів: Коротун О.М., Сулім В.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 16.01.2025 апеляційну скаргу Державного агентства України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм на рішення Господарського суду мфста Києва від 24.12.2024 у справі №910/12230/24 залишено без руху. Роз`яснено скаржнику, що протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали особа має право усунути недоліки, надавши суду апеляційної інстанції доказ сплати судового збору у розмірі 3 633,60 грн.
24.01.2025 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від Державного агентства України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм надійшло клопотання про відстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду Київської області від 24.12.2024 у справі №910/12230/24. В обґрунтуванні заявленого клопотання апелянт вказує на неможливість сплати судового збору через початок нового бюджетного періоду та ненадходження на рахунки апелянта коштів для сплати судового збору. Також апелянтом подано клопотання про продовження строку на усунення недоліків.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 29.01.2025 апеляційну скаргу Державного агентства України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм на рішення Господарського суду міста Києва від 24.12.2024 у справі №910/12230/24 у задоволенні клопотання Державного агентства України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм» про відстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста  від 24.12.2024 у справі №910/12230/24 відмовлено. Клопотання про продовження строку на усунення недоліків апеляційної скарги Держрибагентства - задоволено. Роз`яснено скаржнику, що протягом десяти днів з дня вручення даної ухвали особа має право усунути недоліки, надавши суду апеляційної інстанції доказ сплати судового збору у розмірі 3 633,60 грн.
31.01.2025 через канцелярію Північного апеляційного господарського суду від Державного агентства України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм надійшла заява про усунення недоліків до апеляційної скарги на рішення Господарського суду міста Києва від 24.12.2024 у справі №910/12230/24, до якої долучено доказ сплати судового збору у розмірі 3 633,60 грн.
          Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.02.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Державного агентства України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм на рішення Господарського суду міста Києва від 24.12.2024 у справі №910/12230/24.  Розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати    у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання).           
          З огляду на належне повідомлення  сторін  про розгляд апеляційної скарги у порядку  письмового провадження шляхом надсилання електронного документу (ухвала про відкриття провадження у справі від 04.02.2025) до електронного кабінету позивача та відповідача,  колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд апеляційної скарги по суті. 

          Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції

          Згідно зі   статтею 269 Господарського процесуального кодексу України   суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
          Відповідно до   статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
          Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.
          Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід уважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.
          Європейський суд щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
          Враховуючи викладене, воєнний стан в Україні та обмеження спричинені цим станом, з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа №910/12230/24 розглядалась протягом розумного строку.
          Так, колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга відповідача  в межах викладених скаржником доводів та вимог не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

          Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

           11.03.2024 між КП «Київжитлоспецексплуатація» (далі - Балансоутримувач), Держрибагентство (далі - орендар) та Департаментом комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - орендодавець) було укладено договір оренди № 3877 нерухомого майна, що належить до комунальної власності (далі - договір), відповідно до п. 1.1. розділу ІІ якого, Орендодавець і Балансоутримувач передають, а орендар приймає у строкове платне користування майно, зазначене у пункті 4. умов, вартість якого становить суму, визначену у пункті 6. умов.
Умовами пп. 4.1. п. 4 розділу І Змінювані умови договору (далі - Умови) договору передбачено, що об`єкт оренди - нежитлові приміщення загальною площею 363,00 кв.м, у т.ч.: (1 поверх - 181,70 кв.м; 2 поверх - 181,30 кв.м) за адресою: вул. Гоголівська, 41 А літ. А.
Майно передається в оренду для використання згідно з пунктом 7. умов. 
Пунктом 7 розділу І умов договору передбачено, що цільове призначення майна - розміщення бюджетної установи, яка утримується за рахунок державного бюджету. 
Згідно з п. 2.1. розділу ІІ договору, орендар вступає у строкове платне користування майном у день підписання Акта приймання-передачі майна. Акт приймання-передачі майна підписується між Орендарем і Балансоутримувачем одночасно із підписанням цього договору.
На виконання умов договору, балансоутримувач передав, а орендар прийняв в строкове платне користування нерухоме майно, що належить до комунальної власності, характеристики якого складають: ключ об`єкту, під яким об`єкт включений до переліку ІІ типу - 5022; поверх - І поверх, ІІ поверх; загальна площа об`єкта - 363, кв.м; корисна площа об`єкта - І поверх - 181,7 кв.м, ІІ поврех - 181,3 кв.м; назва об`єкта - нежилий будинок; місцезнаходження об`єкта - м. Київ, вул. Гоголівська, 41А літ. А (далі - об`єкт оренди), що перебуває на балансі балансоутримувача та належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, що підтверджується актом приймання-передачі в оренду нерухомого або іншого окремого індивідуально визначеного майна, що належить до комунальної власності, який є додатком до договору, підписаним представниками балансоутримувача та орендаря. 
Відповідно до п. 3.1. розділу ІІ договору, орендна плата становить суму, визначену у пункті 8. Умов. Нарахування податку на додану вартість на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному чинним законодавством України. З дати строкового платного користування майном (дата підписання акта приймання-передачі майна) орендар сплачує орендну плату балансоутримувачу.
Підпунктом 8.1 п. 8 розділу І умов договору передбачено, що місячна орендна плата, визначена на підставі Методики розрахунку орендної плати, затвердженої рішенням Київської міської ради від 21.04.2015 № 415/1280 «Про затвердження Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва» з 21.07.2021 становить 18 284,93 грн, без податку на додану вартість (дата визначення балансової вартості майна 30.11.2022, що є датою визначення орендної плати за базовий місяць оренди грудень 2022 року та нараховується починаючи з 21.07.2021). 
Сума нарахувань орендної плати за період з 21.07.2021 по 06.06.2023 (включно), із урахуванням рішення Київської міської ради від 30.03.2022 № 4551/4592 «Про деякі питання комплексної підтримки суб`єктів господарювання міста Києва під час дії воєнного стану в Україні» із змінами та доповненнями по 23.02.2022 (включно) становить 123 322,08 грн, в тому числі ПДВ 20 553,68 грн (нараховується за період з 21.07.2021 по 23.02.2022 (включно)).
Місячна орендна плата, визначена на підставі методики розрахунку орендної плати, затвердженої рішенням Київської міської ради від 20.04.2023 № 6320/6361 «Про затвердження розрахунку орендної плати за комунальне майно територіальної громади міста Києва» (далі - Методика) з 07.06.2023 становить 18 970,68 грн без податку на додану вартість (орендна плата починає нараховуватись за умовами пп. 1.2. п. 1 рішення Київської міської ради від 30.03.2022 № 4551/4592 із змінами та доповненнями «Про деякі питання комплексної підтримки суб`єктів господарювання міста Києва під час дії воєнного стану в Україні») (дата визначення балансової вартості майна 30.11.2022, що є датою визначення орендної плати за базовий місяць оренди червень 2023 року та нараховується починаючи з 07.06.2023. 
Відповідно до п. 3.2. розділу ІІ договору, орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць. Балансоутримувача, починаючи з дати підписання Акту приймання - передачі основних засобів з 21 липня 2021 року. Орендна плата починає нараховуватись та сплачується Орендарем на рахунок Балансоутримувача, за умовами підпункту 1.2. пункту 1 рішення Київської міської ради від 30.03.2022 № 4551/4592 із змінами та доповненнями «Про деякі питання комплексної підтримки суб`єктів господарювання міста Києва під час дії воєнного стану в Україні». За умови внесення змін у рішення Київської міської ради від 30.03.2022 № 4551/4592 або його скасування, дата початку нарахування коригується відповідно до прийнятих змін. Початок нарахування орендної плати проводиться в односторонньому порядку. Дата повідомляється орендарю рекомендованим листом або листом на електронну пошту.
Орендар сплачує орендну плату балансоутримувачу щомісячно до останнього числа поточного місяця за поточний місяць (п. 3.3. розділу ІІ договору).
Умовами п. 3.4. розділу ІІ договору, орендар сплачує орендну плату на підставі підпункту 8.1. пункту 8 Умов та пункту 3.2. цього договору оренди. Додатково до орендної плати, зазначеної у підпункту 8.1. пункту 8. Умов, нараховується податок на додану вартість у розмірах та порядку, визначених законодавством України, який сплачується орендарем разом з орендною платою.
Орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, стягується балансоутримувачем (п. 3.6. розділу ІІ договору).
Згідно з п. п. 3.7. розділу ІІ договору, на суму заборгованості орендаря із сплати орендної плати нараховується пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення перерахування орендної плати. Крім того, орендар згідно з частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України сплачує інфляційні витрати на суму заборгованості та 3 % річних від простроченої суми заборгованості. У разі, якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за ними становить не менше ніж три місяці, Орендар також сплачує штраф у розмірі 3 % від суми заборгованості.
У відповідності до п. 4.3. розділу ІІ договору, майно вважається повернутим з оренди з моменту підписання Балансоутримувачем та орендарем акта повернення з оренди орендованого майна.
Цей договір укладено на строк, визначений у пункті 11. Умов. Перебіг строку договору починається з дня набрання чинності цим договором. Цей договір набирає чинності в день його підписання сторонами. Строк оренди за цим договором визначається пунктом 11.1. Змінюваних умов Договору і закінчується датою припинення цього договору (п. 11.1. розділу ІІ договору) 
Підпунктом 11.1. п. 11 розділу І Умов договору передбачено, що умови договору відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України застосовуються до відносин між сторонами, які виникли до його укладення і діють з 21.7.2021 року до 20.07.2026.
Відповідно до п. 11.2. розділу ІІ договору, умови цього договору зберігають силу протягом всього строку дії цього договору, в тому числі у разі, коли після його укладення законодавством встановлено правила, що погіршують становище орендаря, крім випадку, передбаченого пунктом 3.5. цього договору, а в частині зобов`язань орендаря щодо орендної плати - до виконання зобов`язань.
Згідно з розрахунками орендної плати, що є додатками до договору, оренда плата за грудень 2022 року становить 18  284,93 грн та оренда плата за червень 2023 року становить 18   970,68 грн без ПДВ. 
25.06.2024 позивач звернувся до відповідача з листом № 062/15/05-1884, в якому повідомив про наявність заборгованості з оплати орендних платежів за договором, яка станом на 25.06.2024, становить 193 154,70 грн, та просив сплатити зазначену заборгованість.
Вказаний лист був надісланий на адресу електронної пошти відповідача, зазначену у пп. 3.2.1. п. 3.2. розділу І Умов договору: darg@darg.gov.ua, про що надано скріншот сторінки електронної пошти. 
Проте, відповідач належним чином не виконав договірні зобов`язання щодо здійснення оплати орендної плати, здійснивши лише часткову оплату на суму 50   000,00 грн, у зв`язку з чим у останнього утворилась заборгованість за період з 19.10.2021 по 30.09.2024 на суму 179 286,18 грн, що відображено у довідці заборгованості про нарахування і надходження платежів за оренду нежитлових приміщень по вул. Гоголівська 41 А літер А згідно із договором оренди від 11.03.2024 № 3877.    
Так, за твердженням позивача станом на день подання позовної заяви у даній справі, заборгованість з орендної плати погашена відповідачем не була, що і стало підставою для звернення позивача з даною позовною заявою до суду, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. 

          Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови

          Спірні правовідносини сторін виникли на підставі договору оренди № 3877 нерухомого майна, що належить до комунальної власності від 11.03.2024.
          Відповідно до норм частини першої та другої ст. 283 Господарського кодексу  України, за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).
          Згідно з частиною третьою ст. 283 Господарського кодексу України, об`єктом оренди можуть бути: державні та комунальні підприємства або їх структурні підрозділи як цілісні майнові комплекси, тобто господарські об`єкти із завершеним циклом виробництва продукції (робіт, послуг), відокремленою земельною ділянкою, на якій розміщений об`єкт, та автономними інженерними комунікаціями і системою енергопостачання; нерухоме майно (будівлі, споруди, приміщення); інше окреме індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення, що належить суб`єктам господарювання.
          До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (частина шоста ст. 283 ГК України).
          Згідно з частиною першою ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк.
          Відповідно до частини один ст. 762 Цивільного кодексу України за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за найм (оренду) майна вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором (частина п`ята ст. 762 Цивільного кодексу України).
          Згідно частини першої та четвертої ст. 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», орендна плата встановлюється у грошовій формі і вноситься у строки, визначені договором. Орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків провадження господарської діяльності.
          У відповідності до частин першої та четвертої ст. 286 Господарського кодексу України, орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.
          Умовами пп. 8.1 п. 8 розділу І Умов та п. 3.1. розділу ІІ договору визначено розмір місячної орендної плати, розрахованої з 21.07.2021, яка з 21.07.2021 становить 18 284,93 грн без ПДВ; за період з 21.07.2021 по 06.06.2023 (включно), становить 123 322,08 грн, в тому числі ПДВ 20 553,68 грн (нараховується за період з 21.07.2021 по 23.02.2022 (включно)); з 07.06.2023 становить 18 970,68 грн без ПДВ. Нарахування податку на додану вартість на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному чинним законодавством України.
          Відповідно до п. 3.2. розділу ІІ договору, орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць. Балансоутримувача, починаючи з дати підписання Акту приймання - передачі основних засобів з 21 липня 2021 року. Орендна плата починає нараховуватись та сплачується орендарем на рахунок Балансоутримувача, за умовами підпункту 1.2. пункту 1 рішення Київської міської ради від 30.03.2022 № 4551/4592 із змінами та доповненнями «Про деякі питання комплексної підтримки суб`єктів господарювання міста Києва під час дії воєнного стану в Україні». Орендар сплачує орендну плату балансоутримувачу щомісячно до останнього числа поточного місяця за поточний місяць (п. 3.3. розділу ІІ договору).
          Частиною першою ст. 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Вказана норма за своїм змістом кореспондується з приписами частини першої ст. 193 Господарського кодексу України.
          Згідно з частиною першою статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
          Умовою виконання зобов`язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов`язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов`язання. Строк (термін) виконання зобов`язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.
          Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України, враховуючи приписи п. 3.3. розділу ІІ договору, відповідач повинен був сплачувати орендну плату за договором щомісячно до останнього числа поточного місяця за поточний місяць.
          Як встановлено судом першої інстанції, позивачем за період з липня 2021 року по вересень 2024 було нараховано відповідачу оренду плату у розмірі 229   286,18 грн з ПДВ, проте відповідач належним чином не виконував договірні зобов`язання щодо здійснення платежів з орендної плати, здійснивши лише часткову оплату на суму 50 000,00 грн, у зв`язку з чим у останнього утворилась заборгованість за період з 19.10.2021 по 30.09.2024 на суму 179 286,18 грн, що відображено у довідці заборгованості про нарахування і надходження платежів за оренду нежитлових приміщень по вул. Гоголівська 41 А літер А згідно договору оренди від 11.03.2024 № 3877.    
          При цьому, як вбачається з позовної заяви, нарахування орендної плати за спірний період здійснено з урахуванням рішення Київської міської ради від 30.03.2022 № 4551/4592 «Про деякі питання комплексної підтримки суб`єктів господарювання міста Києва під час дії воєнного стану в Україні» (зі змінами та доповненнями) та рішення Київської міської ради від 14.12.2023 № 7531/75/72 «Про бюджет міста Києва на 2024 рік» (зі змінами та доповненнями).
          Проти наявності заборгованості перед позивачем та її розміру відповідач не заперечує.
          Між тим, відповідачем після відкриття провадження у справі було здійснено часткову сплату заборгованості з орендної плати у загальному розмірі 143 154,66 грн, на підтвердження чого було надано копії платіжних інструкцій № 670 від 15.10.2024 на суму 69 832,59 грн, № 671 від 15.10.2024 на суму 73 322,07 грн та копію Заключної виписки «ПриватБанк» за період 16.10.2024, у зв`язку з чим позивачем було подано заяву про зменшення розміру позовних вимог в цій частині та прохання стягнути з відповідача 36 131,42 грн заборгованості з орендної плати, 1 592,64 грн пені, 7 698,40 грн інфляційних втрат та 3% річних у розмірі 2 880,24 грн.
          Як зазначалось, судом першої інстанції прийнято до розгляду заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог в частині стягнення з відповідача основного боргу з оплати орендної плати у розмірі 143 154,66 грн та враховано, що суд розглядає позовні вимогу у розмірі 48 302,80 грн, з яких: 36 131,52 грн заборгованості з орендної плати, 1 592,64 грн пені, 7 698,40 грн інфляційних втрат та 3% річних у розмірі 2 880,24 грн.
          Також, відповідачем після відкриття провадження у справі було здійснено сплату заборгованості з орендної плати у загальному розмірі 36 131,52 грн, на підтвердження чого було надано копії платіжних інструкцій № 825 від 20.11.2024 на суму 12 019,80 грн,    № 826 від 20.11.2024 на суму 12 019,80 грн та № 827 від 20.11.2024 на суму 12 091,92 грн та копію Заключної виписки «ПриватБанк» за період 21.11.2024, у зв`язку з чим позивачем було подано заяву про зменшення розміру позовних вимог в цій частині та прохання стягнути з відповідача 1 592,64 грн пені, 7 698,40 грн інфляційних втрат та 3% річних у розмірі 2 880,24 грн.
          Проте, як встановлено судом першої інстанції, враховуючи п. 2 частини другої ст. 46 та частину четверту ст. 252 Господарського процесуального кодексу України України, заява про зменшення розміру позовних вимог в частини стягнення заборгованості з орендної плати у розмірі 36 131,52 грн була подана позивачем через систему «Електронний суд» 25.11.2024, тобто після початку першого судового засідання (пізніше тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі), у зв`язку з чим, заява про зменшення розміру позовних вимог від 25.11.2024 не прийнята судом до розгляду.
          Відповідно до п.2 ч.1 ст. 231 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.
          Оскільки на момент розгляду даної справи сума основного боргу з оплати орендної плати у розмірі 36 131,52 грн була оплачена відповідачем, то предмет спору в цій частині припинив своє існування, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі в частині стягнення відповідача основного боргу з оплати орендної плати в розмірі 36 131,52 грн згідно із п. 2 частини першої ст. 231 Господарського процесуального кодексу України.
          З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції закрив провадження у справі в частині стягнення з відповідача основного боргу з оплати орендної плати у розмірі 36 131,52 грн.
          Крім того, за прострочення виконання зобов`язання з оплати орендної плати за договором, позивач просив суд першої інстанції стягнути з відповідача 1 592,64 грн пені за загальний період з 31.03.2024 по 30.09.2024 - на щомісячну суму орендної плати.
          В силу приписів ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
          Відповідно до ч.1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання.
          Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша ст. 612 Цивільного кодексу України).
          Згідно із ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.
          Частиною першою ст. 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема неустойкою.
          Статтею 549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
          Згідно з п. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
          Частинами четвертою та шостою ст. 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому співвідношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
          Відповідно до ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань»).
          В силу положень частини шостої ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
          Так, п. 3.7. розділу ІІ договору передбачено, що на суму заборгованості орендаря із сплати орендної плати нараховується пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення перерахування орендної плати. 
          Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки відповідач допустив прострочення виконання договірних зобов`язань в частині своєчасної та повної сплати орендної плати то    позивач правомірно здійснив нарахування пені на заборгованість за вказаним    договором.
          Також, оскільки положення договору не містять вказівки на встановлення іншого строку припинення нарахування пені, ніж в ст. 232 Господарського кодексу України, то нарахування штрафних санкцій припиняється зі сплином шести місяців.
          Перевіривши розрахунки пені, суд першої інстанції дійшов висновку щодо їх необґрунтованості, оскільки позивачем неправильно визначено початок періоду прострочення. Так, з розрахунків пені вбачається, що за березень 2024 року позивач нараховує пеню за період з 31.03.2024 по 31.03.2024, за квітень 2024 року - за період з 01.04.2024 по 30.04.2024, за травень 2024 року - за період з 01.05.2024 по 31.05.2024, за червень 2024 року - за період з 01.06.2024 по 30.06.2024, за липень 2024 року - за період з 01.07.2024 по 31.07.2024, за серпень 2024 року - за період з 01.08.2024 по 31.08.2024, за вересень 2024 року - за період з 01.09.2024 по 30.09.2024 (тобто, в межах місяця, в якому виникла заборгованість), водночас, з урахуванням положень ст. 530 ЦК України, враховуючи приписи п. 3.3. розділу ІІ Договору, відповідач повинен був сплачувати орендну плату за договором щомісячно до останнього числа поточного місяця за поточний місяць.
          Таким чином, відповідач повинен був сплачувати орендну плату за договором щомісячно за поточний місяць - до останнього числа поточного місяця (включно), тобто нарахування пені за березень 2024 року починається з 01.04.2024, за квітень 2024 року - 01.04.2024, за травень 2024 року - 01.06.2024, за червень 2024 року - 01.07.2024, за липень 2024 року - 01.08.2024, за серпень 2024 року - 01.09.2024 та за вересень 2024 року -01.10.2024.
          Оскільки позивачем не розраховано та не заявлено до стягнення суми пені, нараховані з дня виникнення прострочення оплати - з перших чисел місяців, що наступають за поточними місяцями, з урахуванням частини другої ст. 237 Господарського процесуального кодексу України (суд не має права виходити за межі позовних вимог), суд першої інстанції дійшов висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені.
          Відповідно до   ч. 1   ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а тому в цій частині спірне рішення Господарського суду міста Києва від 24.12.2024 року у справі №910/12230/24 колегією суддів на предмет законності та обґрунтованості   не перевіряється.
          Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача 7 698,40 грн інфляційних втрат та 3% річних у розмірі 2 880,24 грн за період березень - вересень 2024 року, колегія суддів відзначає наступне.
          Згідно з п. 3.7. розділу ІІ договору, орендар згідно з частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України сплачує інфляційні витрати на суму заборгованості та 3% річних від простроченої суми заборгованості. 
          Відповідно до частини другої ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
          Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 Цивільного кодексу України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
          Так, оскільки судом встановлено факт прострочення виконання відповідачем зобов`язання зі оплати орендної плати за договором, то вимоги позивача про стягнення з 3% річних та інфляційних втрат є законними та обґрунтованими.
          Колегія суддів, перевіривши наданий розрахунок 3% річних, погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем помилково нараховано 3% річних на заборгованість за березень 2024 року - з 31.03.2024, на заборгованість за квітень 2024 року - з 01.04.2024 по 30.04.2024, на заборгованість за травень 2024 року - з 05.04.2024 по 31.05.2024, на заборгованість за червень 2024 року - з 01.06.2024 по 30.06.2024, на заборгованість за липень 2024 року - з 01.07.2024 по 31.07.2024, на заборгованість за серпень 2024 року - з 01.08.2024 по 31.08.2024, на заборгованість за вересень 2024 року - з 01.09.2024 по 30.09.2024, тоді як, згідно з умовами договору, обґрунтованим початком для нарахування 3% річних за березень 2024 року є 01.04.2024, за квітень 2024 року є 01.04.2024, за травень 2024 року є 01.06.2024, за червень 2024 року є 01.07.2024, за липень 2024 року є 01.08.2024, за серпень 2024 року є 01.09.2024 та за вересень 2024 року є 01.10.2024, у зв`язку з чим судом здійснено власний розрахунок 3% річних, згідно з яким позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних підлягають частковому задоволенню у розмірі 2   824,09 грн.
          При цьому, колегія суддів перевірив наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем помилково нараховано інфляційні втрати на суми заборгованості аналогічні розрахунку 3% річних, та помилково застосовані індекси інфляції у липні 2024 року - 100,60, у серпні 2024 року - 100,00 та у вересні 2024 року - 100,00, у зв`язку з чим інфляційні втрати складають 10   546,04 грн. Проте, з урахуванням частини другої ст. 237 Господарського процесуального кодексу України, інфляційні втрати підлягають задоволенню у заявленому розмірі 7 698,40 грн.
          При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що апелянт, ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції контррозрахунок 3% річних і інфляційних втрат  не надав.
          З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо часткового задоволення позовних вимог.
          Щодо твердження скаржника, що судом першої інстанції не взято до уваги майновий стан відповідача, відсутність фінансування та не з`ясовано підстав для зменшення стягнення штрафних санкцій, що в свою чергу порушує статті 551 Цивільного кодексу України та статті 233 Господарського кодексу України, колегія суддів відзначає наступне.
          Статтею 233 Господарського кодексу України      встановлено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
          Відповідно до ч. 3  ст. 551 Цивільного кодексу України      розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
          У силу положень ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
          При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
          Визначені наведеними нормами положення з урахуванням приписів   Господарського процесуального кодексу України   щодо загальних засад господарського судочинства та щодо обов`язку суду сприяти учасникам судового процесу в реалізації їхніх прав дає право суду зменшити розмір штрафних санкцій за умови, що він значно перевищує розмір завданих допущеним порушенням збитків.
          У той же час зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
          Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10.09.2019 у справі № 904/4685/18, від 21.11.2019 у справі № 916/553/19.
          Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша   статті 549 Цивільного кодексу України).
          Так, з огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних за час затримки розрахунку відповідно до      ст. 625 Цивільного кодексу України, оскільки всі вони спрямовані на відновлення майнової сфери боржника. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, зазначених вище критеріїв, суд може зменшити загальний розмір відсотків річних як відповідальності за час прострочення грошового зобов`язання.
          Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі №  902/417/18.
          Отже, як правильно встановлено судом першої інстанції, за висновками Великої Палати Верховного Суду нею у справі №902/417/18 зроблено загальний висновок про можливість суду за певних умов зменшити розмір процентів річних, нарахованих на підставі   ст. 625 Цивільного кодексу України. 
          Про зазначене вказала й об`єднана палата Касаційного господарського суду в ухвалі від 23.05.2024 року зі справи № 910/2440/23, повертаючи зазначену справу колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду.
          В ухвалі від 18.12.2024  у справі №922/444/24  Велика Палата Верховного Суду підтримала свої висновки стосовно права суду зменшувати за певних умов зменшувати розмір процентів річних, нарахованих на підставі  ст. 625 Цивільного кодексу України   та зазначила, що Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду не обґрунтував, у чому саме є складність тлумачення та застосування   ст. 625 Цивільного кодексу України   та правового висновку Великої Палати Верховного Суду у справі № 902/417/18 щодо права суду, враховуючи конкретні обставини справи, зменшити розмір процентів річних.
          При цьому, у постанові від 05.06.2024 року у справі № 910/14524/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що зменшення судом заявлених до стягнення штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі   ст. 625 Цивільного кодексу України,   є правом, а не обов`язком суду і може бути реалізоване ним у кожному конкретному випадку, за наслідками оцінки обставин справи та наданих учасниками справи доказів. Тому в питаннях підстав для зменшення розміру штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі   ст. 625 Цивільного кодексу України,   не може бути подібних правовідносин, оскільки кожного разу суд вирішує це питання на власний розсуд з огляду на конкретні обставини, якими обумовлене таке зменшення.
          Згідно з положеннями ч. 4   ст. 236 Господарського процесуального кодексу України   при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
          Так, колегія суддів відзначає, що заявлений до стягнення розмір 3% річних становить менше 1.7 % від суми основного боргу, з урахуванням чого та з огляду на встановлені фактичні обставини, відсотки річних, розраховані за встановленою у   ст. 625 Цивільного кодексу України   ставкою у розмірі 3%, у спірному випадку не можна розцінювати як такі, що порушують принципи розумності, справедливості та пропорційності. Тобто суд не встановив винятковий випадок (порушення принципів розумності, справедливості та пропорційності) для зменшення відсотків річних.
          Відтак, з огляду на конкретні обставини цієї справи, враховуючи принципи справедливості, добросовісності та розумності, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для зменшення 3% річних, нарахованих відповідно до   ст. 625 Цивільного кодексу України.
          До того ж, як вже було зазначено вище, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що в питаннях підстав для зменшення розміру штрафних санкцій чи відсотків, нарахованих на підставі   ст. 625 Цивільного кодексу України,   не може бути подібних правовідносин, оскільки кожного разу суд вирішує це питання на власний розсуд з огляду на конкретні обставини, якими обумовлене таке зменшення.
          Разом з тим інфляційні витрати не є неустойкою або штрафними санкціями, в розумінні   ст. 549 Цивільного кодексу України   та ч. 1   ст. 230 Господарського кодексу України, з огляду на що у суду відсутні підстави для зменшення розміру нарахованих позивачем інфляційних витрат.
          За таких обставин у суду першої інстанції були відсутні підстави для зменшення розміру 3% річних та інфляційних втрат, які підлягають стягненню з відповідача.
          Щодо посилання апелянта, як на підставу для зменшення штрафних санкцій на лист Торгово-промислової палати України, який був розміщений на сайті ТПП України 28.02.2022 року за №2024/02.0-7.1, колегія суддів відзначає наступне. 
           24.02.2022  у зв`язку з військовою агресією рф проти України   Указом Президента України № 64/2022   введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який на час розгляду справи не скасований.
          Воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень. У зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені ст.ст. 30   34,   38,   39,   41   44,   53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб у межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою   статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
           28.02.2022 року Торгово-промислова палата України на підставі ст.ст.   14,   14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" від 02.12.1997 року №671/97-ВР, Статуту ТПП України засвідчила форс - мажорні обставини (обставин непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану з 24.02.2022 року відповідно до   Указу Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні". Враховуючи викладене, Торгово-промислова палата України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для об`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких настало згідно з умовами договору (контракту, угоди тощо) обов`язків згідно із законодавчими чи іншими нормативними актами виконання відповідно яких стало неможливим у встановлений термін внаслідок таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили).
          Оцінюючи обставини, на які посилається відповідач в обґрунтування наявності підстав для зменшення 3% річних судом враховано, що загальними засадами цивільного законодавства згідно зі  ст. 3 Цивільного кодексу України      є не тільки судовий захист цивільного права та інтересу; свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, а й справедливість, добросовісність та розумність.
          Господарський суд об`єктивно повинен комплексно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов`язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання) тощо.
          При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, передбачені            ст. 551 Цивільного кодексу України  та 233  Господарського кодексу України         щодо права зменшити розмір належних до сплати відсотків річних, суди повинні забезпечити баланс інтересів сторін справи з урахуванням встановлених обстави справи та не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.
           Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 26.05.2020 року у справі №918/289/19.
          У цьому зв`язку слід також зазначити, що як відповідач так і позивач під час воєнного стану в Україні знаходяться в однакових умовах, отже несприятливі обставини, пов`язані з військовою агресію рф проти України настали не тільки для відповідача, але й для позивача.
          Таким чином, застосовані позивачем до відповідача заходи відповідальності у вигляді стягнення 3% річних  і інфляційних нарахувань є співмірними, справедливими та відповідають меті визначення законодавством спеціального виду відповідальності як стимулюючої до належного виконання зобов`язання.
          Пори цьому, колегія суддів критично оцінює твердження апелянта, як на підставу для скасування оскаржуваного рішення, що оскільки від є центральним органом виконавчої влади, який фінансується виключно за рахунок коштів Державного бюджету України, і у останнього відсутні кошти для погашення відповідної заборгованості, оскільки  відсутність надходжень бюджетних коштів не нівелює обов`язку з оплати товарів, робіт, послуг за відповідним правочином. 
          Європейським судом з прав людини у рішеннях у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 року та у справі "Бакалов проти України" від 30.11.2004 року зазначено, що відсутність бюджетного фінансування (бюджетних коштів) не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання.
          Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 15.05.2012 року у справі № 11/446, від 15.05.2012 року у справі № 3-28гс12 та від 22.03.2017 року у справі № 905/2358/16.
Враховуючи вищевикладене, твердження апелянта про необґрунтованість стягнення крім пені також 3 % річних та інфляційних втрат, колегія суддів не визнає переконливими доводами.
Крім того, посилання скаржника на правову позицію  Верховного Суду викладену в постановах від 08.10.2020 року у справі № 904/5645/19, від 06.09.2019 року у справі №914/2252/18 та від 14.07.2021 року у справ №916/878/20 є неприйнятними з огляду на те, що такі постанови прийнято Верховним Судом з огляду на іншу фактично-доказову базу у відповідних справах, тобто хоча й за подібного правового регулювання, але за інших встановлених обставин, і за інших поданих сторонами й оцінених судами доказів, у залежності від яких (обставин і доказів) прийнято відповідне судове рішення.
При цьому, колегія суддів відзначає, що посилання скаржника на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для апеляційного оскарження не можуть бути взяті до уваги судом апеляційної інстанції, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
Підставою для апеляційного  оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції на обґрунтування мотивувальної частини постанови, саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах. До того ж цитування скаржником окремих висновків, наведених у відповідних постановах Верховного Суду, не є належним правовим обґрунтуванням підстави апеляційного оскарження судових рішень, передбаченої ст.ст. 254, 255 Господарського процесуального кодексу України.
Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах як підстави для апеляційного оскарження, має місце тоді, коли суд першої інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.
Верховний Суд у своїй діяльності висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи. Такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування таких правових висновків у кожній конкретній справі.
Схожа правова позиція є усталеною та знайшла своє відображення у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 154/3029/14-ц. 
          За загальним правилом, відповідно до частини третьої   статті 13 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
          За таких обставин суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення  позовних вимог.
          Так, доводи апеляційної скарги відповідача фактично зводяться до переоцінки обставин, правильно встановлених судом першої інстанції.
          Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов`язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

          Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

          Відповідно до пункту 3 частини 2   статті 129 Конституції України   та частини 1   статті 74 Господарського процесуального кодексу України   кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
          Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частини 1   статті 86 Господарського процесуального кодексу України).
          Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76 Господарського процесуального кодексу України).
          Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (частини 8   статті 80 Господарського процесуального кодексу України).
          Таким чином, апелянтом не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в апеляційній      скарзі. Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи, вірно встановлених судом першої інстанції.
          Отже, підсумовуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.
          Таким чином, апеляційна скарга Державного агентства України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм на рішення Господарського суду міста Києва від 24.12.2024 у справі №910/12230/24  задоволенню не підлягає. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.12.2024 у справі № 910/12230/24 слід залишити без змін.
          Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що, за загальним правилом, не підлягають касаційному оскарженню до Верховного Суду судові рішення у малозначних справах, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3   статті 287 Господарського процесуального кодексу України.
          З урахуванням відмови в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладаються на апелянта в порядку   статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
          Керуючись статтями   129, 269,   270,   275,   276,   281, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд                                                  
                                                      УХВАЛИВ:

           1. Апеляційну скаргу Державного агентства України з розвитку меліорації, рибного господарства та продовольчих програм на рішення Господарського суду міста Києва від 24.12.2024 у справі №910/12230/24  залишити без задоволення.
           2. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.12.2024 у справі № 910/12230/24 залишити без змін.
           3. Судові витрати  за розгляд справи у суді апеляційної інстанції покласти на апелянта.
           4. Матеріали справи №910/12230/24 повернути до Господарського суду міста Києва.                               
          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3   ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                            А.Г. Майданевич 

Судді                                                                                О.М. Коротун

                                                                                В.В. Сулім