Номер провадження: 22-ц/813/520/25 
Справа № 495/7437/20
Головуючий у першій інстанції Шевчук Ю.В.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого судді Сєвєрової Є.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Сегеди С.М., 
за участю секретаря Малюти Ю.С.,
учасники справи:
позивач -   ОСОБА_1 ,
відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
треті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сегеченко Ірина Миколаївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шептицька Сніжана Володимирівна,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 січня 2023 року у складі судді Шевчук Ю.В.,
встановив:

2. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сегеченко І.М., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шептицька С.В. в якому просила суд визнати договори купівлі-продажу від 07.02.2017, посвідчені приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Сегеченко І.М., за реєстровими номерами 156, 157 в частині покупця недійсними, шляхом переведення прав покупця на ОСОБА_1 та витребувати у ОСОБА_4 , 1/10 та 9/10 частин відповідно нерухомого майна комплексу будівель та споруд АДРЕСА_1 , загальною площею 93,3 кв.м, які в цілому складаються з будівлі, позначеної на плані під літерою «5Щ», будівлі - літ. «6І», човнового гаражу - літ. «6Н», розташований на березі річки Дністер, Одеська область, Білгород-Дністровський район, сільська рада Удобненська.
Позов обґрунтований тим, що 07.02.2017 року позивачкою у продавця ОСОБА_2 було придбано комплекс будівель та споруд під номером АДРЕСА_1 , загальною площею 93,3 кв.м, які в цілому складаються з будівлі, позначеної на плані, під літерою «5Щ», будівлі під літерою «6І», човнового гаражу під літерою «6Н» Човнової станції розташованої за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, сільська рада Удобненська. Оскільки нотаріуси, які здійснювали свою діяльність у Білгород-Дністровському та Біляївському районах, відмовилися засвідчувати Договір купівлі-продажу нерухомого майна між сторонами, позивачка змушена була звернутися до своєї подруги ОСОБА_3 , з проханням виступити покупцем.
07 лютого 2017 року приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Сегеченко І.М., було посвідчено два Договори купівлі-продажу майна комплексу будівель та споруд АДРЕСА_1 , загальною площею 93,3 кв.м, які в цілому складаються з будівлі, позначеної на плані під літерою «5Щ», будівлі - літ. «6І», човнового гаражу - літ. «6Н», розташований на березі АДРЕСА_2 та 9/10 частин відповідно.
В цей же день ОСОБА_1 , було передано грошові кошти за придбане нею нерухоме майно, яке було оформлено на ОСОБА_3 . Згодом позивачкою, як вона стверджує, було проведено ремонт будівлі, придбано меблі, придбано та облаштовано будинок побутовими речами та побутовою технікою, сплачувалися членські внески, проводилася оплата за комунальні послуги.
До серпня 2020 року, ОСОБА_1 проживала у зазначеному вище будинку зі своїм малолітнім сином. Однак, 24.09.2020 року до зазначеного вище будинку увірвалися невідомі люди, які сказали, що вони є новими власниками приміщення, шляхом пошкодження дверних замків зайняли спірне приміщення, вилучили належні позивачці ноутбуки та зачинили двері.
Згодом, позивачці стало відомо, що 03.09.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Київ - Шептицькою Сніжаною Володимирівно було посвідчено правочин купівлі- продажу нерухомого майна, укладений між представником продавця ОСОБА_3 - ОСОБА_5 та покупцем ОСОБА_4 /
Позивачка вказує, що укладений 07.02.2017 договір купівлі-продажу є удаваним в частині покупця, тому підлягає визнанню його недійсним у вказаній частині. 
Вказувала, що саме вона виступала покупцем за договором купівлі-продажу від 07.02.2017, тому є підстави для витребування спірного майна на її користь (Т. 1, а.с. 1 - 3).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції, мотивування його висновків

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 січня 2023 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що позивачкою не доведено наявності підстав для переведення прав та обов`язків покупця за зазначеними вище договорами купівлі-продажу на неї. Оскільки вимоги позивачки про визнання недійсним договору купівлі-продажу в частині покупця шляхом переведення прав покупця не підлягають задоволенню, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги про витребування майна на користь позивачки також не підлягають задоволенню, як похідні. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги 

Не погодившись з вищевказаним рішенням суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просила рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 січня 2023 року скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт обґрунтовує вимоги апеляційної скарги тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених в рішенні суду, обставинам справи, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.
Апелянт посилається на те, що матеріали справи не містять жодних заперечень або доказів, які б спростовували позицію позивачки, оскільки відповідачами взагалі не надавались будь-які заяви по суті справи. Суд першої інстанції в зазначеній справі взяв на себе тягар захисту інтересів позивачів, чим порушив принцип змагальності сторін. В свою чергу, позивачкою зазначалось, що відомості, що сплати грошових коштів ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за придбане нерухоме майно, яке за домовленістю між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було оформлено на ОСОБА_3 , - можуть бути повідомленні суду ОСОБА_2 , однак судом першої інстанції зазначене було проігноровано на користь відповідачів. Суд не визнав участь ОСОБА_2 в судовому засіданні, з метою надання пояснень по справі - обов`язковою, чим надав перевагу відповідачам.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи сповіщені належним чином. 
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, відсутність клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її інших учасників.

Позиція апеляційного суду

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Встановлені обставини по справі. Визначення відповідно до встановлених обставин правовідносин 

Згідно Договорів купівлі-продажу, посвідчених 07.02.2017 приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Сегеченко І.М., зареєстрованих в реєстрі за №157, 3160, ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3 придбала 9/10 та 1/10 частки у праві власності на будівлі та споруди Човнової станції, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 93,3 кв.м, які в цілому складаються з будівлі, позначеної на плані під літерою «5Щ», будівлі - літ. «6І», човнового гаражу - літ. «6Н». Даний факт підтверджується також Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації права власності №79786291 від 07.02.2017 та №79785732 від 07.02.2017.
Відповідно до Договорів купівлі-продажу, посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Київ - Шептицькою Сніжаною Володимирівною 03.09.2020, зареєстровані в реєстрі за №607 та №604, ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_4 придбав 9/10 та 1/10 частки у праві власності на будівлі та споруди Човнової станції, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 93,3 кв.м, які в цілому складаються з будівлі, позначеної на плані під літерою «5Щ», будівлі - літ. «6І», човнового гаражу - літ. «6Н». Даний факт підтверджується також Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації права власності №222630850 від 03.09.2020 року та №239936199 від 08.01.2021.
Згідно Довідки, виданої Головою Човниковою станцію «Маяк», позивачка ОСОБА_1 здійснює оплату комунальних платежів за ділянку та будівлю АДРЕСА_3 , яка знаходиться на території станції.
Відповідно до заяв ОСОБА_6 , ОСОБА_7 вони здійснювали ремонт у спірному будинку та отримували оплату за виконану роботу від ОСОБА_1 .
В матеріалах справи також наявні квитанції на покупку вбудованої електричної шафи, газової поверхні, рідкокристалічного телевізора, люстри, кухонної витяжки, інших будівельних матеріалів.
Згідно Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 18.06.2021, номер кримінального провадження: 42021110000000155: «Група осіб, діючи на території Київської області наприкінці літа 2020 року шляхом обману заволоділа майновим комплексом, а саме будинком АДРЕСА_1 , які в цілому складаються на плані позначені під літерою «5Щ», за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, с/рада Удобненська, чим спричинили значну шкоду».

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився суду першої інстанції, та застосовані норми права 

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (факті), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).
У частині першій ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Встановивши обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані сторонами письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову. 

Мотиви відхилення аргументів, викладених в апеляційній скарзі

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не було взято до уваги доводи викладені в позовній заяві та, що матеріали справи не містять жодних доказів чи заперечень, які б спростовували вказані доводи, апеляційний суд відхиляє з огляду на наступне.
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Відповідно до положень статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).
Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Статтею 334 ЦК України передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.
Відповідно до ст.ст. 655, 657 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. 
Вимоги для визнання правочину недійсним встановлені ст.215 ЦК України, де закріплено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
В частинах першої - третьої, п`ятої та шостої статті 203 ЦК України закріплені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до вимог ч. 10 ст. 44 Закону України «Про нотаріат», нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину.
Отже, предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції надавши об`єктивну правову оцінку наявним в матеріалах справи доказам, дійшов вірного висновку, що Договори купівлі-продажу від 07.02.2017, посвідчені приватним нотаріусом Одеського нотаріального округу Сегеченко І.М., за реєстровими номерами 156, 157 відповідають вимогам чинного законодавства, їх зміст не суперечить положенням ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, сторони правочину мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлено цим договором.
Згідно оспорюваних договорів купівлі-продажу від 07.02.2017, під час укладення цих договорів покупець та продавець діяли добровільно і перебували при здоровому глузді та ясній пам`яті, розуміючі значення своїх дій, попередньо були ознайомленні нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину).
Звертаючись до суду із вказаним позовом ОСОБА_1 вказує, що договір купівлі-продажу від 07.02.2017 укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо спірного майна, в частині покупця є удаваним, оскільки саме позивачкою було здійснено сплату грошових коштів за вказаними спірними договорами.
Статтею 235 ЦК України встановлено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків.
За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.
Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.
Змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України).
За загальним правилом тягар доказування удаваності правочину покладається на позивача.
Таким чином твердження апелянта, що судом першої інстанції не було взято до уваги, що відповідачами не було надано будь-яких заперечень щодо обставин викладених у позові, тому суд відмовляючи в його задоволенні став на сторону відповідачів є безпідставними. Оскільки саме на позивача покладено обов`язок щодо доказування.
Крім того, як вірно було зазначено судом першої інстанції, твердження позивачки про те, що саме ОСОБА_1 сплатила грошові кошти продавцю за спірне нерухоме майно за зазначеними вище договорами купівлі-продажу не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Наявність в неї примірників договорів купівлі-продажу та квитанції про сплату за предмет договорів, не свідчить про те, що саме нею було здійснено сплату за вказаними договорами. 
Апеляційний суд звертає увагу, що заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: а) факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; б) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; в) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином.
Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 14 листопада 2012 року у справі № 6-133 цс 12, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026 цс 16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року у справі № 742/1913/15-ц (провадження № 61-13992 св 18), від 21 серпня 2019 року у справі № 303/292/17 (провадження № 61-12404св18), від 30 березня 2020 року у справі № 524/3188/17 (провадження № 61-822 св 20).
Також зазначене узгоджується з пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». 
Крім того, у пункті 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16, провадження № 14-498цс18 зазначено: «Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, правочин який правочин насправді вчинили сторони, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення, в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним».
Відповідно до висновків Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду викладених у постанові від 14.02.2022 року у справі №346/2238/15-ц, удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а не сторони правочину. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків, а не «приховують» сторону правочину.
Нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору. Стаття 235 ЦК України не може бути підставою для визнання правочину удаваним в частині сторони, оскільки це суперечить її положенням.
Частина перша статті 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Ураховуючи вищевикладене, доводи ОСОБА_1 , що оспорювані договори купівлі-продажу у частині покупця є удаваними, оскільки придбані ОСОБА_1 за її кошти та для потреб позивача, є безпідставними, так як нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції, як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору. Стаття 235 ЦК України не може бути підставою для визнання правочину удаваним в частині сторони, оскільки це суперечить її положенням.
З огляду на вищезазначене, похідні вимоги про витребування у ОСОБА_4 , 1/10 та 9/10 частин відповідно нерухомого майна комплексу будівель та споруд НОМЕР_1, загальною площею 93,3 кв.м, які в цілому складаються з будівлі, позначеної на плані під літерою «5Щ», будівлі - літ. «6І», човнового гаражу - літ. «6Н», розташований на березі річки Дністер, Одеська область, Білгород-Дністровський район, сільська рада Удобненська, також не підлягають задоволенню.
За таких обставин доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги, з посиланням на норми процесуального права, якими керувався суд апеляційної інстанції 

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 є безпідставними, а тому вони підлягають залишенню без задоволення.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374, статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.
За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є справедливим, законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , відсутні.

Порядок та строк касаційного оскарження

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Підстави касаційного оскарження передбачені частиною 2 статті 389 ЦПК України.
Частиною першою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до суду касаційної інстанції (ст. 391 ЦПК України).

4. Резолютивна частина 

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18 січня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст складений 24.03.2025

Головуючий                                                         Є.С. Сєвєрова 

Судді:                                                  Л.М. Вадовська 

                                                                                                                   С.М. Сегеда