ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/8259/22          Суддя (судді) суду 1-ї інстанції: 
          Лапій С.М.

ПОСТАНОВА
Іменем України

30 травня 2025 року          м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача          Сорочка Є.О.,
суддів           Коротких А.Ю.,
          Чаку Є.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 04 червня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Київського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, в якому просить: 
-          визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 21.07.2022 №262240010770 про відмову у призначенні пенсії;
-          зобов`язати відповідача зарахувати позивачу до спеціального пільгового стажу роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років на підставі п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», періоди з 01.09.1978 по 05.07.1982 навчання у Донецькому педагогічному училищі; роботу в закладах освіти з 15.08.1982 по 10.08.1983 на посаді вчителя початкових класів СШ №87 після закінчення Донецького педагогічного училища; з 15.08.1983 по 28.08.1985 робота на посаді вчителя початкових класів СШ №97; з 01.09.1985 по 03.12.2004 робота на посаді вихователя ГПД СШ №80 ім. П. Колодина Кировського району м. Донецька по переводу з СШ №97 (3 дні), на посаді вчителя 1-3класів СШ №80 та з 16.08.1984 по 15.08.1987, з 17.12.1987 по 16.12.1990, з 12.11.1994 по 11.11.1997, з 02.12.1998 по 01.12.2001 час перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та призначити позивачу пенсію за вислугу років на підставі п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з дня звернення із заявою про призначення такої пенсії, а саме з 14.07.2022.
Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю прийняття рішення про відмову позивачу у призначенні пенсії.
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 04 червня 2024 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 21.07.2022 №262240010770 про відмову у призначенні пенсії. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області призначити позивачу пенсію за вислугою років на підставі пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з дня звернення із заявою про призначення такої пенсії, а саме з 14.07.2022. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного з`ясування усіх фактичних обставин у справі. Апелянт вказує, що відсутні правові підстави для призначення позивачу пенсію за вислугу років на підставі п. «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Позивачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено про безпідставність доводів апеляційної скарги, відсутність підстав для її задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.
Згідно п.3 ч.1 ст.311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Так, судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що позивач 14.07.2022 звернулась до Сквирського об`єднаного управління ПФУ із заявою про призначення пенсії за вислугою років до якої додано: копію паспорта громадянина України; копію рнокпп; диплом про освіту НОМЕР_1 з додатком; свідоцтво про шлюб; виписку з трудової книжки; накази про перевод №597 від 12.08.1985 та від 04.09.1985 №800; атестаційний лист ОСОБА_1 ; свідоцтва про народження ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ; наказ про звільнення №545-к від 30.11.2004; довідка ВПО від 02.05.2022.
За результатами розгляду заяви відповідачем 21.07.2022 прийнято рішення №262240010770, яким відмовлено позивачу у призначенні пенсії з тих підстав, що відповідно до п. «е» - «ж» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсії за вислугу років призначаються за умови наявності станом на 01.04.2015 спеціального стажу не менше 25 років, станом на 01.01.2016 не менше 25 років 6 місяців, станом на 11.10.2017 не менше 26 років 6 місяців.
Страховий стаж особи обчислений за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, свідоцтва про народження дитини та диплому, що становить 25 років 08 місяців 21 день.
За доданими документами до страхового стажу не враховано період з 01.01.2004 по 30.11.2004, оскільки дані в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні.
Позивач, вважаючи протиправним рішення відповідача, звернувся до суду за захистом своїх прав з даним позовом.
Суд першої інстанції задовольняючи частково позовні вимоги виходив з того, що страховий стаж позивача становить 25 років 8 місяців 21 день, що дає право на отримання пенсії за вислугою років на підставі пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».
Колегія суддів суду апеляційної інстанції при прийнятті цієї постанови виходить з такого.
За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
З 01.01.2004 таким законом є Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058-IV).
Згідно із частиною першою статті 26 Закону №1058-IV особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу:
з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років;
з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років;
з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років;
з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років;
з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років;
з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років;
з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року;
з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років;
з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років;
з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років;
починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.
З аналізу вищевикладеного вбачається, що право на призначення пенсії за віком у період із 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року мають ті особи, які досягли 60-річного віку та мають страховий стаж не менше 29 років.
Відповідно до статті 26 Закону №1058-ІV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Конституційним Судом України 04.06.2019 ухвалено рішення № 2-р/2019, яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» зі змінами, внесеними законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII, «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VIII.
Конституційний Суд України, приймаючи зазначене рішення, вказав, що зміни у сфері пенсійного забезпечення мають бути достатньо обґрунтованими, здійснюватися поступово, обачно й у заздалегідь обміркований спосіб, базуватися на об`єктивних критеріях, бути пропорційними меті зміни юридичного регулювання, забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства й обов`язком захищати права людини, не порушуючи при цьому сутності права на соціальний захист.
Втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років. Мета призначення пенсії за вислугу років - забезпечити потрібні умови життя особам, робота яких пов`язана зі швидкою втратою професійних навичок (працездатності), що може настати до досягнення цими особами віку, потрібного для набуття права на пенсію за віком. Призначення пенсії за вислугу років є додатковою соціальною гарантією для осіб, які в особливих умовах виконували певні професійні функції. Конституційний Суд України вважає, що для запровадження юридичного регулювання, за яким окремим працівникам освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення встановлено додатковий віковий критерій виходу на пенсію - 50 та 55 років, законодавець не мав об`єктивних підстав.
Згідно зі статтею 51 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII від 05.11.1991 пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Тобто, у зазначеній нормі йдеться про роботи, які мають безпосередній вплив на здоров`я працівника і можуть призвести до втрати професійної працездатності (здатності виконувати роботу за професією) до настання віку, що дає право на пенсію за віком, а отже, до неможливості ефективно виконувати роботу без шкоди для власного здоров`я і безпеки оточуючих.
З аналізу наведених правових норм Конституційний Суд України виснував, що втрата професійної працездатності або придатності не пов`язана з досягненням працівником певного віку, тому не може бути умовою для призначення пенсії за вислугу років. Встановлення як додаткової умови для призначення пенсії за вислугу років досягнення віку 50 років для працівників, зазначених у пункті «а» статті 54 Закону, та 55 років для осіб, зазначених у пунктах «е», «ж» статті 55 Закону, слід визнати такими, що нівелюють сутність права на соціальний захист, не відповідають конституційним принципам соціальної держави та суперечать положенням статей 1, 3, частини третьої статті 22, статті 46 Основного Закону України.
Крім того, на думку Конституційного Суду України внесення змін Законом № 213 до оспорюваних положень Закону щодо підвищення на п`ять років пенсійного віку для жінок, збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років, здійснювалося без урахування юридичної природи призначення пенсії за вислугу років, визначеної статтею 51 Закону, а саме того, що вказана пенсія встановлюється окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком. Дія статті 51 Закону поширюється на громадян, зайнятих на всіх без винятку роботах, вказаних у статтях 54, 55 Закону.
Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що зі змісту оспорюваних положень Закону випливає, що стан здоров`я усіх працівників, зайнятих на роботах, визначених пунктом «а» статті 54, пунктами «а», «б», «в», «г», «д», «е», «є», «ж» статті 55 Закону, через певний проміжок часу погіршується, у зв`язку з чим вони втрачають свою професійну працездатність або придатність до настання віку, що дає право на пенсію за віком.
Положення пункту «а» статті 54, статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII від 05.11.1991 зі змінами, внесеними Законом № 213 щодо підвищення на п`ять років віку виходу на пенсію для жінок, а також збільшення на п`ять років загального та спеціального стажу роботи, необхідного для призначення пенсії за вислугу років для окремих категорій працівників, є такими, що позбавляють вказаних осіб права на соціальний захист і не відповідають конституційним принципам прав і свобод людини, соціальної держави.
Відтак, Конституційний Суд України визнав зміни внесені до статті 55 Закону України Про пенсійне забезпечення законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII, та «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VIII - неконституційними.
Вказані норми втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення № 2-р/2019, тобто з 04.06.2019.
Отже, з 05.06.2019 положення пункту «е» частини першої статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» № 1788-XII від 05.11.1991 діють в первісній редакції, чинній до внесення змін Законами України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VIII, а саме: право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров`я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. 
Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Згідно з пунктом 20 Порядку №637 у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток № 5). У довідці має бути вказано: періоди роботи, що зараховуються до спеціального стажу; професія або посада; характер виконуваної роботи; розділ, підрозділ, пункт, найменування списків або їх номери, до яких включається цей період роботи; первинні документи за час виконання роботи, на підставі яких видана зазначена довідка. У разі відсутності правонаступника підтвердження періодів роботи, що зараховуються до трудового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установленої для окремих категорій працівників, здійснюється у порядку, визначеному Пенсійним фондом України за погодженням з Міністерством праці та соціальної політики України та Міністерством фінансів України.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач з 01.09.1978 по 05.07.1982 навчалась на денній формі у Донецькому педагогічному училище (присвоєна кваліфікація вчитель початкових класів, старший піонерський вожатий); з 15.08.1982 по 10.08.1983 працювала на посаді вчителя початкових класів СШ № 87; з 15.08.1983 по 28.08.1985 працювала на посаді вчителя початкових класів СШ № 97; з 01.09.1985 по 03.12.2004 працювала на посаді вихователя ГПД СШ № 80 ім. П. Колодина Кировського району м. Донецька, що складає 26 років 1 місяць 20 днів пільгового стажу.
Відповідачем не заперечується факт наявності страхового стажу позивача, що складає 25 років 8 місяців 21 день.
В оскаржуваному рішенні відповідач зазначає про невключення до страхового стажу позивача періоду з 01.01.2004 по 30.11.2004, оскільки дані в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування відсутні.
До страхового стажу для обчислення пенсії зараховуються ті періоди, протягом яких людина підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, а за період з дати набрання чинності Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (з 1 січня 2004 року) щомісяця сплачені страхові внески.
З матеріалів справи вбачається, що за період з 01.01.2004 по 30.11.2004 страхові внески сплачені не були.
Таким чином, страховий стаж позивача становить 25 років 8 місяців 21 день, що дає право на отримання пенсії за вислугою років на підставі пункту «е» ст. 55 Закону України Про пенсійне забезпечення.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27 липня 2022 року у справі № 440/1286/20.
За таких обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області від 21.07.2022 №262240010770 про відмову у призначенні пенсії є протиправним та підлягає скасуванню, та наявні підстави з метою ефективного захисту порушеного права позивача для зобов`язання відповідача призначити позивачу пенсію за вислугою років на підставі пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», з дня звернення із заявою про призначення такої пенсії, а саме з 14.07.2022.
Підсумовуючи викладене, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 09.12.1994, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Решта доводів учасників справи висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені статтею 315 КАС.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області - залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 04 червня 2024 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної  скарги безпосередньо до Верховного Суду. В інших випадках постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Суддя-доповідач          Є.О. Сорочко

Суддя          А.Ю. Коротких

Суддя          Є.В. Чаку