Ухвала
Іменем України
 
26 травня 2025 року
м. Київ
 
справа № 369/10013/19
провадження № 61-6637ск25 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощоков Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана адвокатом Запорожцевим Віталієм Вікторовичем, на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2021 року в складі судді Дубас Т. В., постанову Київського апеляційного суду від 31 серпня 2022 року в складі колегії суддів: Болотова Є. В., Кулікової С. В., Музичко С. Г., та ухвалу Київського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року (повна ухвала складена 15 травня 2025 року) в складі колегії суддів: Нежура В. А., Верланов С. М., Невідома Т. О., в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У серпні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення.
 
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 зареєстрований та проживав у житловому будинку АДРЕСА_1 . Однак у 2019 році через сварку із дружиною ОСОБА_3 та членами її сім`ї (мамою та донькою), він був вимушений піти з дому та проживати у знайомих або орендувати житло.
 
Факт перешкоджання ОСОБА_2 у користуванні зазначеним житлом підтверджують звернення до органів поліції.
 
ОСОБА_2 просив:
зобов`язати ОСОБА_3 усунути йому перешкоди у користуванні будинком на АДРЕСА_1 , шляхом вселення його до вказаного будинку та передачі йому ключів від нього.
 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2021 року:
позов ОСОБА_2 задоволено частково;
зобов`язано ОСОБА_3 усунути ОСОБА_2 перешкоди у користуванні будинком на АДРЕСА_1 , шляхом вселення до даного будинку;
вирішено питання щодо розподілу судових витрат;
у задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2  відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:
05 грудня 2012 року позивач з дозволу відповідача вселився в квартиру як член сім`ї власника та зареєстрував своє місце проживання за адресою АДРЕСА_1 . З 17 грудня 2019 року через конфлікт з відповідачем та членами її сім`ї позивач за вказаною адресою не проживає;
судом встановлено, що позивач, як особа, яка була вселена у спірну квартиру на законних підставах, та має право користування житловим приміщенням, обґрунтовано звернувся до суду з позовними вимогами про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою шляхом його вселення, а обставини щодо вчинення йому перешкод доведені належними та допустимими доказами. Таким чином суд продить до висновку про часткове задоволення позову та усунення перешкод у користуванні спірним житлом, оскільки вимога про вселення позивача відповідає положенням закону, а порушене право користування житловим приміщенням - відновленню;
щодо позовних вимог про передачу ключів, суд вважав, що позивачем не доведено факт того, що при наявності рішення суду про вселення позивача відповідач буде чинити перешкоди у користуванні житловим приміщенням, тому дійшов висновку про відсутність предмета спору, та що провадження в справі у цій частині підлягає закриттю.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 31 серпня 2022 року:
апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення;
рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2021 року залишено без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:
ОСОБА_2 з дозволу відповідача вселився в будинок як член сім`ї власника та зареєстрував своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Пред`являючи цей позов, ОСОБА_2 надав докази на підтвердження того, що йому чинять перешкоди у користуванні спірним будинком.
колегія суддів погодилася із висновком суду першої інстанції про те, що позивач має право користування житловим приміщенням, а обставини щодо вчинення йому перешкод доведені належними та допустимими доказами. Доводи апеляційної скарги про те, що позивач самостійно прийняв рішення залишити будинок внаслідок конфлікту з іншими мешканцями будинку, а його претензії зводяться фактично до вимог майнового характеру щодо поділу будинку, колегія суддів відхилила, оскільки спір не є майновим, і стосується лише вимог про вселення позивача.
посилання в апеляційній скарзі на те, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що саме відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні будинком, колегія суддів не приймає, оскільки між сторонами існує реальний спір з приводу права позивачем користуватися будинком, про що свідчать докази, наявні у справі. Крім того, на підтвердження того, що позивачу створюються перешкоди у користуванні будинком, свідчить цивільна справа, ініційована ОСОБА_3 про визнання апелянта таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
 
Не погоджуючись із рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2021 року ОСОБА_1 , як особа, яка не брала участі у справі, звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року:
апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі, ОСОБА_1 залишено без задоволення;
рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2021 року залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
ОСОБА_2 з дозволу відповідача вселився в будинок як член сім`ї власника та зареєстрував своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Обґрунтовуючи поданий позов, ОСОБА_2 посилався на наявність перешкод з боку ОСОБА_3 у доступі до житла.
колегія суддів погодилася із висновком суду першої інстанції про те, що позивач, як особа, яка була вселена у спірну квартиру на законних підставах, та має право користування житловим приміщенням, обґрунтовано звернувся до суду з позовними вимогами про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою шляхом його вселення, а обставини щодо вчинення йому перешкод доведені належними та допустимими доказами.
доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 не є вже членом сім`ї ОСОБА_3 не може бути підставою для задоволення апеляційної скарги, оскільки припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. 
апелянт посилається на те, що в разі оспорювання колишнім членом сім`ї припинення у нього права користування чужим житловим приміщенням, власник такого житлового будинку за потреби має право вимагати визнання факту припинення такого права у судовому порядку. Водночас, в цьому випадку предметом спору є усунення перешкод у користуванні та вселення у будинок. Оскільки при ухваленні рішення, судом першої інстанції не допущено порушень норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги.
 
Постановою Верховного Суду від 05 березня 2025 року в справі № 369/10013/19 (провадження № 61-12918св24):
касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Запорожцева В. В. задоволено частково;
постанову Київського апеляційного суду від 04 вересня 2024 року скасовано;
справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова касаційного суду мотивована тим, що:
статтею 352 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. Установлена процесуальним законом можливість здійснення апеляційного провадження за апеляційною скаргою особи, яка не була залучена до участі у справі, лише у разі підтвердження та встановлення наявності порушення оскаржуваним судовим рішенням її прав, інтересів та (або) обов`язків ґрунтується на принципі res judicata, тобто поваги до остаточного судового рішення, дія якого передбачає встановлення у відносинах між сторонами спору, вирішеного остаточним і обов`язковим для сторін судовим рішенням, стану правової визначеності. У свою чергу, засада обов`язковості судових рішень буде нівелюватися, якщо судове рішення могло б переглядатися за ініціативою особи, яка не брала участі у справі та не має безпосереднього правового зв`язку з оскаржуваним судовим рішенням, яке не впливає на її права та обов`язки. У такому випадку процедура апеляційного перегляду та скасування остаточного судового рішення несумісна з принципом визначеності правовідносин та верховенством права;
суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося (пункт 3 частини першої статті 362 ЦПК України). Тобто у разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті;
на відміну від оскарження судового рішення учасниками справи, особа, яка не брала участі у справі, має довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним. Тобто судове рішення, що оскаржується особою, яка не брала участі у справі, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та ухвалення рішення судом першої інстанції є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах, або рішення впливає на права та обов`язки такої особи (див: постанови Верховного Суду: від 04 листопада 2019 року у справі № 542/401/18 (провадження № 61-15078св19), від 10 вересня 2020 року у справі № 757/66808/19-ц (провадження № 61-10846св20), від 17 червня 2021 року у справі № 626/2547/19 (провадження № 61-18621св20)) та інші;
таким чином, суд апеляційної інстанції повинен був надати оцінку доводам ОСОБА_1 , як особи, яка не брала участі у розгляді справи в суді першої інстанції і подала апеляційну скаргу, щодо наявності у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням. Тобто слід було з`ясувати, чи вирішено судом питання про право, інтерес, обов`язок заявника, і чи такий зв`язок є очевидним та безумовним, а не ймовірним. При цьому ОСОБА_1 навів обґрунтування щодо порушення його прав та інтересів рішенням суду першої інстанції. Суд апеляційної інстанції взагалі не надав правової оцінки цим доводам і не з`ясував, чи порушуються права вказаної особи рішенням суду першої інстанції. Суд апеляційної інстанції у порушення підпункту в) пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України зазначених вимог процесуального закону здійснив фактично розгляд справи по суті, не зробивши висновку, чи порушуються права вказаної особи рішенням районного суду, при цьому відмовив у задоволенні апеляційної скарги особи, яка не брала участі у розгляді справи;
Верховний Суд із урахуванням вказаних висновків зазначає, що він не надає оцінку доводам касаційної скарги ОСОБА_1 щодо вирішення спору по суті (в частині вимог позивача про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом вселення та передачі ключів, та оцінки балансу між інтересами сторін), так як вони є передчасними.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року:
апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Запорожцевим В. В., на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2021 року закрито.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що:
направляючи справу на розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд зазначив, що суд апеляційної інстанції не надав правової оцінки доводам апелянта щодо порушення його прав та інтересів рішенням суду першої інстанції і не з`ясував, чи порушуються права вказаної особи рішенням суду першої інстанції.
в судовому засіданні в апеляційному суді взяли участь представник апелянта ОСОБА_1 - адвокат Запорожцев В. В. та відповідачка ОСОБА_3 , які підтримали апеляційну скаргу, просили задовольнити з викладених підстав. Позивач ОСОБА_2 та його представниця адвокат Туринська В.Є. у судовому засіданні просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін;
як встановлено із матеріалів справи, оскаржуваним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2021 року зобов`язано ОСОБА_3 усунути ОСОБА_2 перешкоди у користуванні будинком на АДРЕСА_1 , шляхом вселення до даного будинку. Обґрунтовуючи наявність у нього права на апеляційне оскарження рішення суду, ОСОБА_1 вказує, що є особою, яка не брала участі у даній цивільній справі, однак, вважає, що суд вирішив питання про його права, оскільки він є сином відповідачки ОСОБА_3 , проживає в спірному будинку з матір`ю, сестрою, племінницею та бабусею, а позивач ОСОБА_2 , коли ще проживав разом з ними, створював нестерпні умови для проживання всім членам сім`ї, влаштовував сварки, вчиняв домашнє насильство. Вважає, що оспорюваними рішеннями порушуються не тільки права власниці будинку - відповідачки ОСОБА_3 , а й права всіх членів її сім`ї, які проживають у будинку, в тому числі його право на житло, оскільки між сторонами склалися вкрай неприязні стосунки, а відповідачка має забезпечувати належні житлові умови не лише для себе, але й для своїх дітей та матері похилого віку, які проживають разом з нею;
разом з цим, як видно із матеріалів справи та не заперечується апелянтом,  ОСОБА_1 не є власником будинку по АДРЕСА_1 , проживає там як член сім`ї відповідачки ОСОБА_3 . У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 не обґрунтував, які саме його житлові права порушуються рішенням суду про усунення ОСОБА_2 перешкод у користуванні будинком шляхом вселення. Посилання у апеляційній скарзі на факт існування неприязних стосунків між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не є достатньою підставою вважати, що судовим рішенням порушено права апелянта. При цьому, інші доводи апеляційної скарги стосуються порушення прав відповідачки ОСОБА_3 , яка не є скаржницею у межах даного апеляційного провадження. Тобто, рішенням суду у цій цивільній справі не вирішувалось питання щодо прав та обов`язків апелянта ОСОБА_1 . Жодних обставин, що вказують на наявність підстав для залучення ОСОБА_1 до розгляду цієї справи, апеляційний суд не встановив. Крім цього, апеляційний суд зауважує, що станом на час розгляду цієї справи у суді першої інстанції у 2021 році ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) був неповнолітнім і тому його право користування житловим приміщенням було пов`язане з наявним правом на спірне домоволодіння його матері ОСОБА_3 , яка представляла, зокрема, і інтереси апелянта під час розгляду справи;
частиною першою статті 352 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково. Вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їхніх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, причому такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним;
судове рішення, оскаржуване незалученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення господарським судом першої інстанції є скаржник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо з мотивувальної частини рішення вбачаються висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або в резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. Стаття 362 ЦПК України визначає, що у разі, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, буде встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, про що постановляє ухвалу. 17 лютого 2021 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 206/2-1238/11, провадження № 61-23491 св 18 вказав, що суд апеляційної інстанції у випадку встановлення, що права заявника оскаржуваним судовим рішенням не порушені та питання про її права і обов`язки стосовно сторін у справі судом першої інстанції не вирішувалися має право закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду. Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у справі № 62/112 та від 16 січня 2020 року у справі № 925/1600/16, а також у постанові Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13;
за таких обставин колегія суддів зробила висновок, що рішення суду першої інстанції не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі, оскільки оскаржуваним судовим рішенням не порушені права та/або обов`язки, та/або інтереси ОСОБА_1 , а тому апеляційне провадження у цій справі слід закрити. Будь-яких інших доводів, які б вказували на те, що суд першої інстанції оскаржуваним рішенням вирішив питання про його права, інтереси та (або) обов`язки, апелянтом не зазначено, а апеляційним судом не встановлено, як і не наведено ОСОБА_1 у апеляційній скарзі.
 
23 травня 2025 року  ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана адвокатом Запорожцевим В. В., на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2021 року, постанову Київського апеляційного суду від 31 серпня 2022 року, ухвалу Київського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року (повна ухвала складена 15 травня 2025 року) у якій, посилаючись порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Київського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року, скасувати постанову Київського апеляційного суду від 31 серпня 2022 року, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2021 року та повернути справу до суду першої інстанції на новий розгляду.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що:
ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає дійсним обставинам справи та суперечить загальним засадам судочинства та порушує норми процесуального та матеріального права та більше схожа на небажання з`ясувати реальні обставини справи шляхом встановлення фактів, перевірки їх доказами у справі, для з`ясування цілковитої відсутності порушених прав у Позивача та обсягу порушених оскаржуваним рішенням прав Відповідачки, Апелянта та інших членів її родини, гарантованими конституційними правам яких знехтували суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних рішеннях;
сулами першої та апеляційної інстанцій при прийнятті оскаржуваних рішень, через їх формальне ставлення до виконання покладених на них обов`язків та до вивчення обставин даної справи, не було взято по уваги, що наслідком таких незаконних рішень окрім порушення прав власниці будинку, до якої, через небажання судами встановити реальні обставини та фактичне нехтування нормами матеріального та процесуального права, вселяють сторонню особу, що має ознаки фактичного рейдерства, захоплення частини об`єкту нерухомості, також судами було знехтувано правами інших шести мешканців, які проживають в будинку на законних підставах та фактично покладено обов`язок до кінця життя враховувати та миритися з поведінкою цілковито чужої для них людини. Крім того суди також не взяли до уваги, шо в разі народження у позивача дітей в інших шлюбах або поза ними, його діти, відповідно до статті 29 ЦК України мають право проживати за місцем проживання їх батька, тобто оскаржуваними рішеннями судів у цій справі Відповідачка фактично зобов`язана пожиттєво забезпечувати житлом чужих для себе та своєї родини людей;
не дивлячись на конкретні порушення та рекомендації, наведені Верховним Судом в постанові від 05 березня 2025 року в цій справі, судом апеляційної інстанції під час постановлення оскаржуваної ухвали від 24 квітня 2025 року не було виконано вищезазначених вимог касаційного суду та не було враховано відповідну судову практику, викладену в постановах Верховного Суду та не надано належної правової оцінки аргументам наведеним в апеляційній скарзі та в доповненнях до апеляційної скарги, які обули подані до суду та озвучені безпосередньо в судовому засіданні, чим було порушено вимоги процесуального та матеріального права в частині державних та міжнародних гарантій захисту прав людини та основоположних свобод, захисту прав дітей та захисту права власності;
підставою касаційного оскарження зазначеної ухвали суду апеляційної інстанції у цій справі вважає неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків про застосування норм права у подібних правовідносинах, щодо захисту інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, які сформульовані у постановах Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, від 02 грудня 2020 року в справі № 180/1954/19, від 18 серпня 2021 року, у справі № 303/3102/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020р. у справі № 552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі № 213/2822/21; 
оскаржуваними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі було вирішено питання про права, свободи та інтереси ОСОБА_1 , оскільки він, як член родини, разом зі своєю мамою, ОСОБА_3 , сестрою, ОСОБА_4 , племінницею, ОСОБА_5 , та бабусею, ОСОБА_6 , проживає у будинку АДРЕСА_1 , з дати свого народження. Тоді як ОСОБА_2 одружився з ОСОБА_3 у 2012 році, на той момент ОСОБА_1 вже було 5 років, а пішов з сім`ї ОСОБА_2 . У лютому місяці 2019 року, при цьому, він весь цей час не приймав активної участі в житті родини, він постійно сварився з усіма членами родини, чинив моральний та психологічний тиск, принижував, зневажав, влаштовував скандали з будь-якого приводу;
ОСОБА_1 вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій, під час прийняття оскаржуваних рішень, не було враховано висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 686/26093/19-ц, від 04 липня 2018 року у справі №353/1096/16-ц, від 15 травня 2017 року у справі № 6-2936цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, від 09 жовтня 2019 року у справі №523/12186/13-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 357/7940/16-ц, від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17-ц, від 15 травня 2017 року у справі № 734/387/15-ц, та викладене в мотивувальній частині Рішення Конституційного Суду України від 22 червня 2022 року № 5-р(ІІ)/2022 у справі щодо дискримінації у реалізації права на житло, в зв`язку з цим судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права та фактично незаконно обмежено права власниці нерухомого майна щодо користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд та було порушено права членів родини власниці такого майна. ОСОБА_1 не погоджується із рішеннями зокрема і тому, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 станом на дату прийняття рішення вже не перебували у шлюбі та оскільки оскаржуване рішення було прийняте в супереч умовам укладеного між сторонами шлюбного договору від 29 листопада 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом за реєстраційним № 2273, вважає таке рішення незаконним та необґрунтованим доказами та таким, що прийняте внаслідок неповного встановлення обставин справи, які мають значення для справи, внаслідок неправильної оцінки доказів та з порушенням норм матеріального та процесуального права;
судами попередніх інстанцій при прийнятті ними рішень не було встановлено, як саме, якими діями Відповідачка, будучи законним та єдиним власником свого будинку, порушила права Позивача за захистом яких він звернувся до суду. Касаційна скарга в даній справі спрямована саме на відновлення справедливості та законності, порушених фактом вселення Позивача, особистих правах всіх членів родини Відповідачки та самої Відповідачки, а згідно з вимогам пункту 4 частини другої статті 16 ЦК одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, є відновлення становища, яке існувало до такого порушення, тобто до прийняття оскаржуваного рішення суду першої інстанції у цій справі;
            станом на дату прийняття оскаржуваного рішення судом першої інстанції. ОСОБА_2 вже не був членом родини ОСОБА_3 , а отже втратив право користування вказаним житловим будинком, який був придбаний ОСОБА_3 задовго до укладення шлюбу і не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, що додатково відображено у шлюбному договорі, укладеному між відповідачкою та позивачем, саме неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, призвело до прийняття судом першої інстанції необґрунтованого, а отже незаконного рішення у даній справі, яке не було скасоване судом апеляційної інстанції.
 
У відкритті касаційного провадження в частині ухвали Київського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року слід відмовити з таких мотивів.
 
30 листопада 2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 укладено шлюб, який рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 лютого 2020 року розірвано.
 
Відповідно до довідки Виконавчого комітету Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 31 липня 2019 року № 320 ОСОБА_2 з 05 грудня 2012 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Згідно із талоном-корінцем від 26 березня 2019 року № 13295 ОСОБА_2 звертався до Києво-Святошинського відділу поліції Національної поліції із заявою про те, що дружина не впускає його до будинку АДРЕСА_1 .
 
Відповідно до листа Києво-Святошинського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області від 02 серпня 2019 року № 16265/109/2008/19 за автоматизованими обліками Національної поліції України встановлено, що 26 березня 2019 року о 19 год. 33 хв. надійшло повідомлення зі служби «102» від ОСОБА_2 про те, що 26 березня 2019 року о 19 год. 32 хв. за адресою: АДРЕСА_1 , дружина не впускає його до будинку.
 
28 липня 2019 року о 21 год. 21 хв. надійшло повідомлення зі служби «102» від ОСОБА_4 про те, що 28 липня 2019 року о 21 год. 20 хв. за адресою: АДРЕСА_1 , у неї виник конфлікт з колишнім чоловіком, який відмовляється залишити будинок, тому вона потребує допомоги працівників поліції.
 
28 липня 2019 року о 22 год. 39 хв. надійшло повідомлення зі служби «102» від ОСОБА_3 про те, що 28 липня 2019 року о 22 год. 38 хв. за адресою: АДРЕСА_1 , колишній чоловік власниці будинку ОСОБА_2 прийшов та словесно їй погрожує. По прибуттю на місце події встановлено, що чоловік покинув спільне місце проживання та ініціатор повідомлення вказала, що на цей час від написання заяви та пояснення відмовляється та в подальшому буде звертатися до суду в цивільному порядку.
 
Згідно з актом депутата Білогородської сільської ради Чміль В. Д., складений 12 серпня 2019 року в присутності свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично не проживає за вказаною адресою у зв`язку з тим, що йому чиняться перешкоди у доступі до житла.
 
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (стаття 17 ЦПК України).
 
Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси (стаття 18 ЦПК України).
 
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (частина перша статті 352 ЦК України).
 
Аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі № 750/13149/21 (провадження № 61-6054сво23)).
 
Суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося (пункт 3 частини першої статті 362 ЦПК України).
 
У разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 січня 2024 року у справі № 750/13149/21 (провадження № 61-6054сво23)).
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України.
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12 березня 2020 року у справі №160/4130/19 (адміністративне провадження №К/9901/36116/19) вказано, що: «судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах».
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/18705/17 вказано, що: «відповідно до частини першої статті 254 ГПК України учасники справи, особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції. Отже, вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків. При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, причому такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним».
 
У постанові Верховного Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2022 року в справі № 209/1817/19-ц (провадження № 61-5774св22) зазначено, що «особи, які не брали участь у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку лише ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють або припиняють їх права та/або обов`язки, або породжують для особи правові наслідки. Верховний Суд зазначає, що вирішення питання про те, чи стосується прав та інтересів особи, яка не була залучена до участі справі, рішення суду першої інстанції є першочерговим завданням для апеляційного суду та виключно у разі встановлення, що рішення суду першої інстанції порушує права та інтереси особи, яка подала апеляційну скаргу, апеляційний суд наділений повноваженнями здійснювати перегляд по суті рішення суду першої інстанції у апеляційному порядку. Натомість у разі, якщо апеляційний суд встановить, що рішення суду першої інстанції не порушує прав та інтересів особи, яка звернулася із апеляційною скаргою, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті».
 
Апеляційний суд встановив, що
рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2021 року зобов`язано ОСОБА_3 усунути ОСОБА_2 перешкоди у користуванні будинком на АДРЕСА_1 , шляхом вселення до будинку; 
ОСОБА_1 є сином відповідачки ОСОБА_3 ;
обґрунтовуючи наявність у нього права на апеляційне оскарження рішення суду, ОСОБА_1 вказує, що є особою, яка не брала участі у цій цивільній справі, однак, вважає, що суд вирішив питання про його права, оскільки він є сином відповідачки ОСОБА_3 , проживає в спірному будинку з матір`ю, сестрою, племінницею та бабусею, а позивач ОСОБА_2 , коли ще проживав разом з ними, створював нестерпні умови для проживання всім членам сім`ї, влаштовував сварки, вчиняв домашнє насильство. Вважає, що оспорюваними рішеннями порушуються не тільки права власниці будинку - відповідачки ОСОБА_3 , а й права всіх членів її сім`ї, які проживають у будинку, в тому числі його право на житло, оскільки між сторонами склалися вкрай неприязні стосунки, а відповідачка має забезпечувати належні житлові умови не лише для себе, але й для своїх дітей та матері похилого віку, які проживають разом з нею;
            ОСОБА_1 не є власником будинку по АДРЕСА_1 , проживає там як член сім`ї відповідачки ОСОБА_3 . У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 не обґрунтував, які саме його житлові права порушуються рішенням суду про усунення ОСОБА_2 перешкод у користуванні будинком шляхом вселення. Посилання у апеляційній скарзі на факт існування неприязних стосунків між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не є достатньою підставою вважати, що судовим рішенням порушено права апелянта. При цьому, інші доводи апеляційної скарги стосуються порушення прав відповідачки ОСОБА_3 , яка не є скаржницею у межах цього апеляційного провадження. Тобто, рішенням суду у цій цивільній справі не вирішувалось питання щодо прав та обов`язків апелянта ОСОБА_1 . Жодних обставин, що вказують на наявність підстав для залучення ОСОБА_1 до розгляду цієї справи, апеляційний суд не встановив.
 
За таких обставин, встановивши, що рішенням суду першої інстанції не вирішувались питання про права, свободи і інтереси  ОСОБА_1 ,апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про закриття апеляційного провадження.
 
Посилання на висновки, викладені у постановах Верховного Суду: від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, від 02 грудня 2020 року в справі № 180/1954/19, від 18 серпня 2021 року, у справі № 303/3102/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020р. у справі № 552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі № 213/2822/21, необґрунтовані, оскільки вони зроблені за інших фактичних обставин. 
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженої ухвали апеляційного суду свідчить, що правильне застосовування судом норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.
 
У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).
 
У відкритті касаційного провадження щодо рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2021 року і постанови Київського апеляційного суду від 31 серпня 2022 року належить відмовити з таких мотивів.
 
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті (пункт 1 частини першої статті 389 ЦПК України).
 
Особа, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, має право подати касаційну скаргу на судове рішення лише після його перегляду в апеляційному порядку за її апеляційною скаргою, крім випадку, коли судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи було ухвалено безпосередньо судом апеляційної інстанції. Після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи (частина четверта статті 389 ЦПК України).
 
Касаційний суд вже звертав увагу, що за загальним правилом касаційна скарга може бути подана особою, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки лише після розгляду апеляційною інстанцією її апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції. Як виняток допускається оскарження постанови апеляційного суду в касаційному порядку, якщо безпосередньо судом апеляційної інстанції ухвалено судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, особи, яка не брала участі у справі (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 червня 2024 року в справі № 369/11118/17 (провадження № 61-7952св23)).
 
Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру (частина третя статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень»).
 
Аналіз касаційної скарги та доданих матеріалів, судових рішень в Єдиному державному реєстрі судових рішень свідчить, що ОСОБА_1 участі у справі не брав рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2021 року в апеляційному порядку оскаржував і ухвалою Київського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року закрито апеляційне провадження за його апеляційною скаргою на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2021 року, та суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження на ухвалу апеляційного суду. Постановою Київського апеляційного суду від 31 серпня 2022 року рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2021 року залишено без змін. А тому безпосередньо судом апеляційної інстанції судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 не ухвалювалося.
 
Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).
 
Тому у відкритті касаційного провадження на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2021 року і постанову Київського апеляційного суду від 31 серпня 2022 року слід відмовити з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 260, 389, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана адвокатом Запорожцевим Віталієм Вікторовичем, на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 грудня 2021 року, постанову Київського апеляційного суду від 31 серпня 2022 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 24 квітня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                        В. І. Крат
 
                                                                                                  І. О. Дундар 
 
                                                                                                  Є. В. Краснощоков