ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"14" травня 2025 р.           Справа№ 927/1183/24
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Яценко О.В.
суддів:            Тищенко О.В. 
          Хрипуна О.О. 

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи 

матеріали апеляційної скарги           Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖК «Парковий» 
на рішення           Господарського суду Чернігівської області від 04.03.2025 (повний текст складено і підписано 04.03.2025) 
у справі          № 927/1183/24 (суддя Демидова М.О.) 
за позовом          Товариства з обмеженою відповідальністю «Дорпроектбуд» 
до                    Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖК «Парковий»
про                    стягнення 295 076 грн. 69 коп., -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 17.05.2023 у справі № 927/356/23, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.11.2023, позов задоволено повністю: стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖК «Парковий» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дорпроектбуд» 798  140,00 грн. безпідставно набутих коштів та 11  972,10 грн. судових витрат.
У вказаному рішенні Господарського суду Чернігівської області, врахувавши недотримання сторонами вимог ст.ст. 635, 657 ЦК України про нотаріальне посвідчення попереднього договору, що передбачав укладення сторонами договору купівлі-продажу майбутнього об`єкту нерухомості, дійшов висновку про нікчемність такого договору та повернення грошових коштів, переданих позивачем за нікчемним правочином на підставі ст.ст. 1212 ЦК України.
Надалі Товариство з обмеженою відповідальністю «Дорпроектбуд» звернулося до Господарського суду Чернігівської області з цим позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖК «Парковий», у якому просило стягнути з відповідача 250  074,71 грн. інфляційних втрат та 45  001,38 грн. 3 % річних.
Звертаючись до суду з вказаним позовом позивач зазначає, що:
- обов`язок з повернення безпідставно набутих коштів у розмірі 798  140,00 грн. настав у відповідача в момент, коли він дізнався про безпідставність одержання цього майна, а саме з моменту зарахування коштів на його розрахунковий рахунок банківської установи, на який були перераховані кошти, тобто з 31.01.2022;
- прострочення виконання відповідачем зобов`язання по поверненню безпідставно набутих коштів починається с наступного дня, а саме з 01.02.2022;
- відповідачем прострочено виконання зобов`язання щодо повернення безпідставно набутих коштів у розмірі 798  140,00, тому наявні підстави для нарахування на підставі  ст. 625 ЦК України  250 074 грн. 71 коп. інфляційних втрат та 45 001 грн. 98 коп. 3 % річних за період з 01.01.2022 по 18.12.2023.
У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що:
- у п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем);
- зазначена норма поширює свою дію й на інші правовідносини, за якими можливо застосувати відповідальність, передбачену ст. 625 ЦК України;
- отже застосування до спірних правовідносин відповідальності, передбаченої у ст. 625 ЦК України та нарахування до стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, є безпідставним.
Також у відзиві на позовну заяву відповідач просив зупинити провадження у справі на підставі ст. 252 ЦПК України до прийняття Верховним Судом у складі Касаційного цивільного суду рішення у справі № 751/3052/23 з підстав різних висновків щодо можливості застосування відповідальності передбаченої ст. 625 ЦК України. 
У відповіді на відзив позивач зазначив, що:
- Верховний суд у постанові від 31.01.2024 у справі № 183/7850/22 зробив висновки, що норма, визначена у п. 18  Прикінцевих та перехідних положень ЦК України звільняє від відповідальності за ст. 625 ЦК України у разі порушення не будь-якого грошового зобов`язання, а виключно зобов`язання, за яким позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем);
-  вказане свідчить про те, що відповідач не звільняється від обов`язку сплати  інфляційних втрат та 3 % річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за неповернення безпідставно набутих грошових коштів у період воєнного стану, оскільки між сторонами виникли правовідносини з інших підстав, не пов`язаних з наданням кредиту чи позики.
Рішенням Господарського Чернігівської області від 04.03.2025 у справі № 927/1183/24 позов задоволено повністю.
При розгляді спору сторін по суті суд першої інстанції:
- відхилив клопотання відповідача про зупинення провадження у справі на підставі ст. 252 ЦПК України, зазначивши, що дана справа розглядається Господарським судом за правилами господарського судочинства з урахуванням норм ГПК України, в той час коли відповідач просить зупинити провадження у справі на підставі ст. 252 ЦПК України;
- встановивши, що рішенням Господарського суду Чернігівської області від 17.05.2023 у справі № 927/356/23, яке набрало законної сили, з відповідача на користь позивача стягнуто 798  140,00 грн. безпідставно набутих коштів та 11  972,10 грн. судових витрат, вказав, що обставини, встановленні даним рішенням, є преюдиціальними при вирішенні даного спору за участю тих самих сторін;
- встановивши, що відповідач після отримання 31.01.2022 коштів у розмірі 798  140,00 грн. зобов`язаний був повернути їх позивачу, проте здійснив таке повернення лише 19.12.2023, виснував, що позивачем правомірно заявлено до стягнення 3% річних та інфляційні втрати за період з 01.02.2022 по 18.12.2023:
- перевіривши виконані позивачем розрахунки 3 % річних та інфляційних втрат, визнав їх арифметично вірними, з огляду на що задовольнив позовні вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат у повному обсязі за розрахунками позивача; 
- розглянувши доводи відповідача про безпідставність застосування до даних правовідносин відповідальності передбаченої ст. 625 ЦК України  з огляду на приписи п. 18  Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, відхилив їх, зазначивши, що ця норма стосується виключно зобов`язань про надання кредиту (позики), а тому не звільняє відповідача від відповідальності за ст. 625 ЦК України  за неповернення безпідставно набутих грошових коштів у спірних правовідносинах.
Окрім цього, рішенням Господарського Чернігівської області від 04.03.2025 у справі № 927/1183/24 стягнуто з відповідача на користь позивача 25  000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «ЖК «Парковий» звернулось до  Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою у якій просить: скасувати рішення Господарського Чернігівської області від 04.03.2025 у справі № 927/1183/24 повністю і ухвалити нове рішення, яким відмовити повністю у задоволенні позовних вимог. 
У апеляційній скарзі апелянт зазначив про те, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального права, є таким, що ґрунтується на помилковому його тлумаченні, висновки, викладені у рішенні суду, не відповідають обставинам справи.
У обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт послався на ті ж самі обставини, що і в суді першої інстанції, зауваживши на тому, що положення п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України поширюють свою дію й на інші правовідносини, за якими можливо застосувати відповідальність, передбачену ст. 625 ЦК України, зазначена правова позиція також була викладена у висновках, що містяться у постановах Великої палати Верховного Суду: від 11.04.2018 у справі № 758/1303/15-ц, від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15, від 19.06.2019 у справі № 646/14523/15-ц, від 09.11.2021 у справі № 320/5115/17, відповідно до яких зазначено, що у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно вій підстав його виникнення.
Відповідно до витягу протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 24.03.2025 справу № 927/1183/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя (суддя-доповідач) Яценко О.В., судді Хрипун О.О., Тищенко О.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.03.2025 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖК «Парковий» на рішення Господарського суду Чернігівської області від 04.03.2025 у справі № 927/1183/24 залишено без руху на підставі ст.  174, ч. 2 ст. 260 Господарського процесуального кодексу України; надано скаржнику десять днів з моменту отримання ухвали для усунення недоліків апеляційної скарги - надання суду апеляційної інстанції доказів сплати судового збору в сумі 3 633 грн. 60 коп. у встановленому порядку.
На виконання вимог вищезазначеної ухвали, скаржник 04.04.2025 надав заяву про усунення недоліків апеляційної скарги, в додатках до якої міститься квитанція до платіжної інструкції № 12 від 04.04.2025 про сплату 3  633,60 грн. 60 коп., тим самим вчасно усунуто недоліки апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖК «Парковий» на рішення Господарського суду Чернігівської області від 04.03.2025 у справі № 927/1183/24. 
Частиною 10 ст. 270 ГПК України  встановлено, що апеляційні скарги на рішення господарського суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3  028*100=302  800 грн. 00 коп.) крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи, що предметом позову у цій справі є вимоги про стягнення суми, меншої за 302  800 грн. 00 коп., справа підлягає розгляду без повідомлення учасників справи.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.04.2025 у справі № 927/1183/24 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖК «Парковий» на рішення Господарського суду Чернігівської області від 04.03.2025 у справі № 927/1183/24; розгляд апеляційної скарги ухвалено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання); витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи № 927/1183/24.
На виконання вимог вищезазначеної ухвали 14.04.2025 матеріали справи № 927/1183/24 надійшли на адресу Північного апеляційного господарського суду.
21.04.2025 до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач проти задоволення апеляційної скарги заперечив, пославшись на ті ж самі обставини, що й в суді першої інстанції, а також додатково зауваживши на тому, що: 
- рішення Господарського Чернігівської області від 04.03.2025 у справі № 927/1183/24 є таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а суд першої інстанції при винесенні вказаного рішення правильно встановив всі обставини справи;
- право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі №916/190/18, постанова об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 05.07.2019 у справі № 905/600/18,  постанова Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 905/587/18);
- дія ст. 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення, у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі ст. 1212 ЦК України. Тому в разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України (постанова Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 (провадження № 12-14гс18), якою Велика Палата Верховного Суду підтвердила аналогічний висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 15.04.2015 у справі № 910/2899/14 та у постанові від 01.06.2016 у справі №910/22034/15, а також у постанові Верховного Суду від 15.07.2021 у справі № 910/6053/19);
- наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення (Велика Палата Верховного Суду у постановах від 04.06.2019 у справі № 916/190/18 та від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц); 
- посилання апелянта на застосування приписів п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України є безпідставним, оскільки ця норма стосується виключно зобов`язань про надання кредиту (позики), а тому не звільняє відповідача від відповідальності за ст. 625 ЦК України за неповернення безпідставно набутих грошових коштів у спірних правовідносинах.
Також у відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що орієнтовний розрахунок судових витрат, які ним понесено у зв`язку із апеляційним розглядом справи становить 16  100,00  грн. витрат на професійну правничу допомогу відповідно до договору №09/04/25/2 від 09.04.2025 про надання правової (професійної правничої) допомоги, рахунку на оплату №109 від 09.04.2025, платіжної інструкції №3990 від 09.04.2025, акту наданих послуг №114 від 21.04.2025, а також просив стягнути вказані витрати з відповідача.

Станом на дату ухвалення постанови інших відзивів, пояснень та клопотань до суду не надходило.
Враховуючи обставини, пов`язані зі запровадженням воєнного стану в Україні з 24.02.2022 Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX, та його неодноразове продовження, справа розглядається у розумний строк.
Згідно із ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного судового рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні, з наступних підстав.

31.01.2022 Товариство з обмеженою відповідальністю «ЖК «Парковий» (далі продавець, відповідач) та Товариство з обмеженою відповідальністю «Дорпроектбуд» (далі покупець, позивач) уклали попередній договір № 30/282 (далі попередній договір), за умовами якого (п.1.1.) покупець зобов`язався укласти основний договір купівлі-продажу житлової квартири готельного типу (апартаментів) (далі основний договір) протягом 30 днів після введення будинку в експлуатацію та отримання всіх правовстановлюючих документів, а покупець зобов`язався купити зазначену квартиру в порядку та на умовах визначених у цьому договорі.
Об`єкт будівництва - будівлі житлові готельного типу (апартаменти) із вбудованими комерційними приміщеннями на розі вул. Реміснича та проспекту Перемоги в м. Чернігові, що розташовані на земельній ділянці, кадастровий номер 7410100000:01:032:0907, площею 0,3715 га, цільове призначення 03.07., що знаходиться за адресою: Чернігівська область, м. Чернігів, вул. Реміснича, 37, 39, 41, вул. Ринкова, 14, квартал пр. Перемоги - вул. Ремісничої - вул. Ринкова, відповідно до затвердженої проектної документації.
За пунктами 1.2., 1.3. попереднього договору, орієнтовна дата введення будинку в експлуатацію ІІІ квартал 2024 року. Запланований термін введення будинку в експлуатацію, за наявності об`єктивних обставин, може бути змінений, що не є порушенням зобов`язань з боку Продавця.
Технічна специфікація житлової квартири готельного типу (апартаментів) наведена в додатку № 1, що є невід`ємною частиною даного Договору. План типового поверху, на якому знаходиться житлова квартира готельного типу (апартаментів) наведений в додатку № 2, що є невід`ємною частиною даного Договору.
За п. 2.1. попереднього договору основний договір має бути нотаріально посвідчений, вартість нотаріальних послуг покладається на покупця.
Сторони в п. 2.2. попереднього договору домовились, що житлова квартира готельного типу (апартаментів) за основним договором буде мати наступні характеристики: будівельний номер - 2А, загальна площа 57,01 кв. м. (проектна), поверх 16, номер квартири 282, тип приміщення - житлова квартира готельного типу (апартаменти).
Сторони в п. 2.3. попереднього договору погодили вартість 1 кв.м. загальної площі, виходячи з проектного планування, - 28 000 грн. 00 коп. (у т.ч. ПДВ 20% - 4 666 грн. 67 коп.). Всього загальна вартість житлової квартири готельного типу (апартаментів) - 1 596 280 грн. 00 коп. (у т.ч. ПДВ 20% - 266  046 грн. 67 коп.).
Відповідно до п. 3.1. попереднього договору покупець зобов`язався здійснити оплату узгоджену в п. 2.3. договору під час його підписання, в наступному порядку: перший внесок 50%, що становить 798  140,00 грн. (у т.ч. ПДВ 20% - 133  023,33 грн.) під час підписання договору; залишок вартості, що становить 798  140,00 грн. (у т.ч. ПДВ 20% - 133  023,33 грн.), помісячно, рівними платежами, в період з 05.03.2022 по 05.07.2024, за узгодженим графіком, що наведений в таблиці 1 до цього пункту.
Сторони, в пунктах 7.5., 7.7. попереднього договору підтвердили, що вони дійшли згоди щодо всіх істотних умов й жодна з них не буде посилатись в майбутньому, після укладення цього Договору, на недосягнення згоди щодо істотних умов Договору як на підставу для визнання його не укладеним або не дійсним.
Сторони також погодили, що відповідно до статей 205,  207,  209 ЦК України продавець та покупець укладають попередній договір у простій письмовій формі та заперечення з цього приводу відсутні.
У рахунок виконання зобов`язань за попереднім договором № 30/282, на дату його підписання, позивач перерахував відповідачу перший внесок у сумі 798 140 грн. 00 коп. за платіжним дорученням № 3002 від 31.01.2022.
Натомість, оскільки в подальшому сторони не вчинили дій з нотаріального посвідчення попереднього договору № 30/282, який передбачав укладення на майбутнє договору купівлі-продажу нерухомого майна, позивач звернувся до суду з позовом про повернення безпідставно перерахованих коштів за правочином, що є нікчемним, з підстав недотримання вимог закону щодо його нотаріального посвідчення (справа № 927/356/23).
Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 17.05.2023 у справі № 927/356/23, яке залишено без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 06.11.2023, позов задоволено повністю, до стягнення з відповідача на користь позивача присуджено  798  140,00 грн. безпідставно набутих коштів та 11  972,10 грн. судових витрат.
Посилаючись на прострочення відповідачем зобов`язання щодо повернення безпідставно набутих коштів у розмірі 798  140,00 грн., позивач звернувся до суду цим з позовом у якому просить стягнути з відповідача 250  074,71 грн. інфляційних втрат та 45  001,98 грн. 3 % річних, нарахованих за період з 01.02.2022 по 18.12.2023 на підставі ст. 625 ЦК України.
Позиції сторін детально викладені вище.
Суд першої інстанції позовні вимоги задовольнив у повному обсязі, що колегія суддів вважає вірним, з огляду на таке.

Колегія суддів зазначає, що, як встановлено вище, правовідносини сторін за попереднім договором № 30/282 від 31.01.2022 були предметом розгляду у справі № 927/356/23, судові рішення у якій на даний час набрали законної сили.
Так, суди при розгляді справи № 927/356/23, встановивши, що сторонами не дотримано вимог ст.ст 635,  657 ЦК України про нотаріальне посвідчення попереднього договору, що передбачав укладення сторонами договору купівлі-продажу майбутнього об`єкту нерухомості, дійшли висновку про нікчемність такого договору та обов`язок повернути грошові кошти, переданих позивачем за нікчемним правочином на підставі ст.ст. 1212 ЦК України
За приписами ч. 2  ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»  судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.
Законодавчі вимоги щодо застосування преюдиції у господарському процесі передбачені ч. 4 ст.75 ГПК України, згідно якої обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 23.05.2018 по справі №910/9823/17.
Преамбулою та статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також рішеннями Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України» та від 28.10.1999 у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Христов проти України», №24465/04, від 19.02.2009, «Пономарьов проти України», №3236/03, від 03.04.2008).
Згідно з ч. 2 ст. 3 ГПК України, якщо міжнародним договором України встановлено інші правила судочинства, ніж ті, що передбачені цим Кодексом, іншими законами України, застосовуються правила міжнародного договору.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права
Таким чином, вищезгадані судові рішення Європейського суду з прав людини та сама Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод є пріоритетним джерелом права для національного суду, тому судові рішення в справі № 927/356/23 не можуть бути поставлені під сумнів, а інші рішення, в тому числі і в цій справі, не можуть їм суперечити; обставини, встановлені при розгляді справи № 927/356/23, зокрема те, що попередній договір є нікчемним, відтак кошти перераховані позивачем як авансовий платіж за вказаним договором  безпідставно набуті відповідачем та мають бути ним повернуті позивачу, є преюдиційними і не потребують доведення в цій справі.
Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати    роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України  зобов`язання виникають з підстав, встановлених  ст. 11 ЦК України.
Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та    обов`язків, зокрема, є договори.
Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Як вказано вище, рішенням Господарського суду Чернігівської області від 17.05.2023 у справі № 927/356/23 встановлено те, що попередній договір є нікчемним, відтак кошти перераховані позивачем  як авансовий платіж у рахунок оплати об`єкту будівництва (житлової квартири готельного типу), за платіжним дорученням від 31.01.2022 № 3002, є такими, що безпідставно набуті та мають бути повернуті відповідачем.
Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно; особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання, настають наслідки, передбачені договором або законом.
Колегія суддів зазначає, що з моменту порушення зобов`язання виникає передбачений ч. 2 ст. 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми. 
Оскільки перерахування позивачем відповідачу грошових коштів у розмірі 798  140,00 грн. за платіжним дорученням від 31.01.2022 № 3002 відбулось без достатньої правової підстави відбулося 31.01.2022, то відповідач після отримання зазначених коштів був зобов`язаний повернути їх одразу.
Колегія суддів звертає увагу, що передбачений ч.  2 ст.  625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3  % річних від простроченої суми виникає з огляду на наявність самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем коштів позивача.
Як було зазначено вище, зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає в особи безпосередньо з норми ст. 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Це зобов`язання не виникає з рішення суду. Судове рішення в цьому випадку є механізмом примусового виконання відповідачем свого обов`язку з повернення безпідставно отриманих коштів, який він не виконує добровільно.
Подібна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/3831/22 від 07.02.2024.
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що за встановлених обставин безпідставного набуття відповідачем коштів 31.01.2022 початком періоду прострочення має бути 01.02.2022, а закінченням - 18.12.2022, оскільки ці кошти відповідач повернув лише 19.12.2022.
Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України  боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.
За змістом наведеної норми нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 703/2718/16-ц, від 07.07.2020 у справі № 296/10217/15-ц, від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16).
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 04.06.2019 у справі № 916/190/18 та від 08.11.2019 у справі № 127/15672/16-ц зазначила, що правовий аналіз положень ст.  526,  599,  611,  625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених  статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення.
Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідача сплатити заборгованість не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак, кредитор має право на отримання сум, передбачених  статтею 625 Цивільного кодексу України, за увесь час прострочення.
Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі  статті 625 Цивільного кодексу України  виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували поданню такого позову (постанови Верховного Суду від 30.01.2019 у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13.02.2019 у справі № 924/312/18).
Колегія суддів наголошує, що ст. 625 ЦК  України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. 
Вказане підтверджується висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду № 918/631/19 від 22.09.2020, у яких Велика Палата Верховного Суду:
- погодилася з висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 01.06.2016 у справі № 910/22034/15 (провадження №3-295гс16), про те, що ст. 625 ЦК України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань;
- зазначила, що у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до ч. 2  ст. 625 ЦК України;
- не взяла до уваги доводів відповідача про те, що припис ч. 2 ст. 625 ЦК України  може застосовуватись судом лише за наявності порушення боржником грошового зобов`язання, оскільки ним якраз порушене позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі ст. 1212 ЦК України.
Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт порушення відповідачем строків  виконання свого обов`язку щодо повернення безпідставно набутих коштів у розмірі 798  140,00 грн., позивач має право на стягнення вартості нарахованих за прострочення виконання вказаного обов`язку 3 % річних та інфляційних втрат.
Щодо доводів відповідача про безпідставність застосування до спірних правовідносин відповідальності, передбаченої у ст. 625 ЦК України, з огляду на п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, колегія суддів зазначає наступне.
Колегія суддів зазначає про те, що Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану» № 2120-ІХ від 15.03.2022, серед іншого, внесено зміни до розділу  Прикінцеві та перехідні положення ЦК України  та доповнено його п. 18 наступного змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).».
Однак, колегія суддів звертає увагу, що вказана норма стосується виключно зобов`язань про надання кредиту (позики), а тому не звільняє відповідача від нарахування, передабчених ст. 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат  за неповернення безпідставно набутих грошових коштів у спірних правовідносинах.
Вказане підтверджується Постановою Пленуму Верховного Суду від 07.02.2025 № 6, в якій вказано, що дія зазначеного пункту поширюється на договори про надання поворотної фінансової допомоги - позики (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06.09.2023 у справі № 910/8349/22); кредитний договір (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 18.10.2023 у справі № 706/68/23); сплата відсоткового  доходу за облігаціями (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12.06.2024 у справі № 910/10901/23); усі види кредитних (позикових) боргових зобов`язань перед юридичними та фізичними особами (ухвала Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.06.2024 у справі № 910/13689/23).
Крім цього, Пленум Верховного Суду зауважив, що тлумачення змісту пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України свідчить, що законодавець передбачив особливості регулювання наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань у договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. До них належать договір позики, кредитний договір, у тому числі договір про споживчий кредит.
Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування п. 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в даних правовідносинах.
З огляду на вказані обставини, перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат за заявлений період, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про його правильність і робить висновок, що підстави для скасування рішення суду першої інстанції в цій частині відсутні. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.
За приписами ч. 1  ст. 269 ГПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як слідує зі змісту апеляційної скарги, у цій справі рішення суду першої інстанції відповідачем оскаржується лише в частині задоволення позовних вимог про стягнення 3 % річних в сумі 45  001,98 грн. та про стягнення інфляційних втрат в сумі 250  074,71 грн., а відтак, враховуючи, що рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача 25  000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу апелянтом не оскаржується, згідно з ч. 1  ст. 269 ГПК України, в цій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не переглядається.
При цьому колегія суддів зазначає про те, що при апеляційному перегляді не встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права щодо винесення судом першої інстанції рішення в цій частині.

Щодо інших аргументів сторін колегія суддів зазначає, що вони були досліджені та не наводяться у судовому рішенні, позаяк не покладаються в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1  ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа Серявін проти України, § 58, рішення від 10.02.2010). Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване судове рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням Господарського суду Чернігівської області від 04.03.2025 у справі № 927/1183/24, отже підстав для його скасування або зміни в межах доводів та вимог апеляційної скарги не вбачається.
Враховуючи вимоги та доводи апеляційної скарги, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖК «Парковий» задоволенню не підлягає.
Відповідно до приписів ст. 129 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору за звернення з цією апеляційною скаргою покладаються на апелянта.

Також колегія суддів зазначає про наступне.
У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить стягнути з відповідача понесені в суді апеляційної інстанції витрати на правову допомогу в сумі 16  100 грн. 00 коп., а до відзиву позивачем додані докази понесення таких витрат.
Частина 1 ст. 123 ГПК України встановлює, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед іншого, належать витрати на професійну правничу допомогу, а також витрати, пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. (п. 1 та п. 4 ч. 3 ст. 123 ГПК України).
Згідно з приписами ч. 2 ст. 16 ГПК України представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Частина 1  ст. 124 ГПК України  встановлює, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
Водночас за приписами ч. 2  ст. 124 ГПК України, у разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
При цьому ч. 8  ст. 129 ГПК України встановлює, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з правовою позицією, яка викладена у постанові Верховного Суду від 06.10.2020 у справі № 922/376/20, оскільки в процедурі спрощеного провадження стадія судових дебатів відсутня, то вимога ч. 8  ст. 129 ГПК України про подання доказів щодо розміру понесених судових витрат до закінчення судових дебатів - не може розповсюджуватися на сторін у справі, яка розглядається у спрощеному провадженні, а в даному випадку до правовідносин сторін підлягає застосуванню інша вимога ч. 8  ст. 129 ГПК України  про подання доказів щодо розміру понесених судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
Отже, за приписами ГПК України  попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат сторона має подати до суду разом з першою заявою по суті спору, якою відповідно до приписів ГПК України в суді апеляційної та касаційної інстанції є апеляційна та касаційна скарга, а також відзиви на апеляційну та касаційну скаргу, а докази понесення таких витрат при розгляді справи у спрощеному провадження до винесення постанови або протягом п`яти днів після ухвалення постанови.
При цьому, за змістом положень ч. 5 ст. 240 ГПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
З матеріалів справи слідує, що у відзиві на апеляційну скаргу позивач навів розрахунок витрат на правничу допомогу та просив стягнути з відповідача понесені в суді апеляційної інстанції витрати на правову допомогу в сумі 16  100,00 грн., а також долучив до відзиву докази понесення ним таких витрат.
Отже, матеріалами справи підтверджується дотримання позивачем як строків подання попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, так і строків подання доказів понесення таких витрат.
Частини 1 та 2 ст. 126 ГПК України встановлює, що:
- витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави;
- за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3    ст. 126 ГПК України).
На підтвердження факту понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу ним до матеріалів справи долучені належним чином засвідчені копії ордеру на надання правничої (правової) допомоги серія СВ № 1123336 від 21.4.2025, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серія ЧН №001035, укладеного з Адвокатським об`єднанням «ЛІГАЛ АЙК`Ю ГРУП»  договору про надання правничої допомоги № 09/04/25/2 від 09.04.2025, рахунку на оплату № 109 від 09.04.2025 на суму 16  100,00 грн., платіжної інструкції № 3990 від 09.04.2025 на суму 16  100,00 грн., акту надання послуг № 114 від 21.04.2025.
Наданими позивачем документами підтверджено наступне.
Згідно пункту 1.1 договору про надання правничої допомоги № 09/04/25/2 від 09.04.2025 (далі договір) Адвокатське об`єднання «ЛІГАЛ АЙК`Ю ГРУП» зобов`язується надавати замовнику послуги, а саме: складання та подання відзиву на апеляційну скаргу Північного апеляційного господарського суду по справі № 927/1183/24 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖК «Парковий» на рішення Господарського суду Чернігівської області від 04.03.2025 у справі № 927/1183/24 за позовом   Товариства з обмеженою відповідальністю   «Дорпроектбуд» до   Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖК «Парковий» про   стягнення 295  076,69 грн., а замовник зобов`язується прийняти та оплатити такі послуги; Адвокатське об`єднання гарантує надання послуг за цим договором безпосередньо за допомогою адвокатів або інших фахівців в галузі права, які мають право надавати правову допомогу у відповідності до статуту Адвокатського об`єднання.
Згідно з п. п. 3.1, 3.2 договору вартість послуг (гонорар), за даним договором складає 16  100,00 грн., замовник зобов`язаний здійснити оплату вартості послуг протягом 3 банківських днів з моменту підписання цього договору.
Згідно з п. 4.1 здача-приймання наданих юридичних послуг за цим договором оформлюється актами здачі-прийняття наданих послуг.
Згідно з рахунком на оплату № 109 від 09.04.2025 ціна послуги «надання правової (професійної правничої) допомоги» складає 16  100,00 грн.
Відповідно до платіжної інструкції № 3990 від 09.04.2025 Товариством з обмеженою відповідальністю «Дорпроектбуд» сплачено на банківський рахунок Адвокатського об`єднання «ЛІГАЛ АЙК`Ю ГРУП» кошти в сумі 16  100,00 грн.
21.04.2025 між Адвокатським об`єднанням та позивачем підписаний акт про надання послуг, у якому сторони підтвердили факт надання послуг (надання правової (професійної правничої) допомоги) та їх вартість, а також вказали про відсутність у позивача претензій до Адвокатського об`єднання щодо виконання договірних зобов`язань. 
Отже, матеріалами справи підтверджується факт надання позивачу Адвокатським об`єднанням «ЛІГАЛ АЙК`Ю ГРУП» послуг на заявлену до стягнення суму.
Щодо обставин, пов`язаних з визначенням розміру витрат на правничу допомогу при розгляді справи, слід зазначити таке.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності понесення адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі  статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Частина 4  ст. 126 ГПК України  встановлює, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5  ст. 126 ГПК України).
Відповідно до приписів ч. 6  ст. 126 ГПК України  обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У розумінні положень ч. 5  ст. 126 ГПК України  зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Відповідач правом на подання заперечень проти розміру судових витрат не скористався.
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 4  ст. 129 ГПК України. Разом із тим, у частині 5    ст. 129 ГПК України  визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Так, за змістом ч. 5  ст. 129 ГПК України  під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого ч. 4  ст. 129 ГПК України, визначені також положеннями ч. ч. 6, 7, 9  ст. 129 ГПК України.
Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог ч. 4  ст. 126 ГПК України  суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч. ч. 5-6  ст. 126 ГПК України).
Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч. ч. 5-7,9  ст. 129 ГПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись ч. ч. 5-7,9  ст. 129 ГПК України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 та постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, від 24.10.2019 у справі № 905/1795/18, від 17.09.2020 у справі № 904/3583/19.
До того ж у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 905/1795/18 та від 08.04.2020 у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц).
Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін.
Таким чином, вирішуючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28.11.2002 «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) за заявою №58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за ст. 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», п.п. 79 і 112).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі  ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
Тобто, нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (п. п. 33-34, 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі №910/12876/19).
Не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом на підставі укладеного ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і їх необхідність (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі №904/4507/18, у постанові Верховного Суду від 15.06.2021 у справі №912/1025/20).
Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі    №910/1929/19 від 09.06.2022.
За практикою Верховного Суду у справах №756/2114/17 і №911/3386/17  зазначено, що оскільки правова позиція позивача в судах попередніх інстанцій не змінювалася, то не підтверджується наявність об`єктивної необхідності для адвокатів, які надавали правову допомогу відповідачу в судах попередніх інстанцій, вивчати додаткові джерела права, бо відповідач не міг бути необізнаним із позицією позивача, законодавство, яким регулюється спір у справі, документи й доводи, якими позивач обґрунтовував свої вимоги й інші обставини, отже підготовка цієї справи в суді касаційної інстанції не вимагала великого обсягу юридичної й технічної роботи.
Колегія суддів зазначає про те, що з матеріалів справи слідує, що правова позиція позивача не змінювалась протягом розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій, представництво його інтересів здійснювалось тим саме адвокатом, адвокат, який складав відзив на апеляційні скарги був обізнаний з обставинами даної справи.
З огляду на ступінь складності справи, наданий адвокатом обсяг послуг, затрачений ним час на надання таких послуг, колегія суддів вважає, що розмір заявлених позивачем витрат на правову (правничу) допомогу, не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), такі витрати не мають характеру необхідних і неспіврозмірні з виконаною роботою у суді апеляційної інстанції, отже їх розмір є необґрунтованими у зазначеному вище розмірі.
Враховуючи наведене, оцінивши подані позивачем докази на підтвердження понесених ними витрат, виходячи з вищенаведених критеріїв та обставин справи, колегія суддів, дійшла висновку, що    заявлений позивачем до відшкодування розмір судових витрат на правову допомогу не відповідає критеріям обґрунтованості, розумності, співмірності та пропорційності, а також у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг є завищеним, а, відтак стягненню підлягають витрати позивача у загальній сумі 8  000,00 грн. 
Таким чином заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Дорпроектбуд`про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задовольняється частково.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.  129,  252,  263,  267-271,  273,  275,  276,  281-285,  287 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖК «Парковий» на рішення Господарського суду Чернігівської області від 04.03.2025 у справі № 927/1183/24 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 04.03.2025 у справі № 927/1183/24 залишити без змін.
3. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на апелянта.
4. Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Дорпроектбуд» про стягнення витрат на правову допомогу задовольнити частково.
5. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ЖК Парковий» (пр-т Миру, 12, м. Чернігів, 14000, код 43029122) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дорпроектбуд» (пр. Перемоги, 90, м. Чернігів, 14000, код 39157868) витрати на професійну правничу допомогу, понесені в суді апеляційної інстанції, в сумі 8  000 (вісім тисяч) грн. 00 коп.
6. В іншій частині вимог заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Дорпроектбуд» про стягнення витрат на правову допомогу відмовити.
7. Видачу наказу на виконання цієї постанови доручити Господарському суду Чернігівської області.
8. Повернути до Господарського суду Чернігівської області матеріали справи № 927/1183/24.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строк, передбачений ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст судового рішення складено 14.05.2025.

Головуючий суддя                                                            О.В. Яценко 

Судді                                                                                О.В. Тищенко

                                                                                О.О. Хрипун