У Х В А Л А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
28 квітня 2025 року
м. Київ
справа № 711/3879/24
провадження № 61-4663ск25
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М. 
розглянув касаційну скаргу Черкаської міської ради на постанову Черкаського апеляційного суду від 13 березня 2025 року в справі за заявою Черкаської міської ради, заінтересована особа - Друга Черкаська державна нотаріальна контора, про визнання спадщини відумерлою та
ВСТАНОВИВ:
У травні 2024 року Черкаська міська рада звернулася до суду із заявою, в якій просила визнати спадщину після ОСОБА_1 , яка померла 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , відумерлою та передати кв. 
АДРЕСА_1 у комунальну власність територіальної громади м. Черкас в особі Черкаської міської ради.
Вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відомості про спадкоємців за законом та/або заповітом в ОСОБА_1 у Черкаській міській раді відсутні.
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 10 квітня 2024 року № 373602537 встановлено, що за ОСОБА_1 з 31 січня 2005 року зареєстровано право власності на кв. 
АДРЕСА_1 .
Відповідно до листа Департаменту «Центр надання адміністративних послуг» Черкаської міської ради від 09 квітня 2024 року за № 1709-11-11/05-09 за адресою: АДРЕСА_2 зареєстрована тільки ОСОБА_1 
09 квітня 2024 року до Другої Черкаської нотаріальної контори було направлено інформаційний запит щодо наявності чи відсутності заведеної спадкової справи після смерті ОСОБА_1 , однак листом від 25 квітня 2024 року Друга Черкаська державна нотаріальна контора фактично відмовила у наданні відповідної інформації.
Уважала, що спадщина після смерті ОСОБА_1 є відумерлою та має бути передана територіальній громаді м. Черкаси в особі Черкаської міської ради.
08 жовтня 2024 року рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси заяву Черкаської міської ради задоволено.
Визнано спадщину після ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , відумерлою та передано кв. 
АДРЕСА_1 у комунальну власність територіальної громади м. Черкаси в особі Черкаської міської ради.
Рішення суду першої інстанції, зокрема, мотивовано тим, що після смерті ОСОБА_1 відсутні спадкоємці; протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ніхто не звертався до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини; з часу відкриття спадщини минуло більше чотирьох років.
13 березня 2025 року постановою Черкаського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.
Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08 жовтня 2024 року скасовано.
Заяву Черкаської міської ради про визнання спадщини відумерлою залишено без розгляду.
Роз`яснено, що Черкаська міська рада має право звернутися до суду з позовом на загальних підставах.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що в справі наявні перешкоди у визнанні спадщини відумерлою, оскільки ОСОБА_2 є спадкоємцем за законом щодо квартири, яка є предметом спору, що вказує на існування спору щодо права на спадкове майно й виключає можливість розгляду справи в порядку окремого провадження
07 квітня 2025 року Черкаська міська рада подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Черкаського апеляційного суду від 13 березня 2025 року, в якій просить її скасувати, рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси 
від 08 жовтня 2024 року залишити в силі. 
У касаційній скарзі наведені доводи стосовно оскарження постанови апеляційного суду на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду). 
Зокрема, заявник у касаційній скарзі зазначає, що суд неправильно застосував висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 10 вересня 2018 року в справі № 696/126/18, від 17 лютого 2020 року в справі № 668/17285/13-ц, 
від 10 червня 2020 року в справі № 344/9660/17, від 31 березня 2021 року в справі  638/1604/19, від 10 червня 2021 року в справі № 750/5549/19, від 14 лютого 
2023 року в справі № 712/14171/21. 
Вважає, що подача ОСОБА_2 заяви про прийняття спадщини не є підставою для наявності спору про право.
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів виснувала про відмову у відкритті касаційного провадження, з огляду на таке. 
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що, одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).
Згідно зі статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Статтею 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
У першу чергу, право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).
За правилами частин першої, третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Відповідно до статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням.
Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.
Частиною першою статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.
Відумерлою є спадщина, визнана такою на підставі встановлення судом існування (чи не існування) кількох юридичних фактів: факту смерті спадкодавця, відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від спадщини, неприйняття спадкоємцями спадщини чи відмови від її прийняття, дотримання органом місцевого самоврядування відповідної процедури.
Відповідно до пункту 8 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання спадщини відумерлою.
Згідно із статтею 335 ЦПК України у заяві про визнання спадщини відумерлою мають бути зазначені відомості про час і місце відкриття спадщини, майно, що становить спадщину, а також докази, які свідчать про належність цього майна спадкодавцю, про відсутність спадкоємців за заповітом і за законом, або про усунення їх від права на спадкування, або про неприйняття ними спадщини, або про відмову від її прийняття.
Відповідно до статті 337 ЦПК України справа про визнання спадщини відумерлою розглядається судом з обов`язковою участю заявника та з обов`язковим повідомленням усіх заінтересованих осіб. Справа про визнання спадщини відумерлою розглядається судом з обов`язковим залученням до участі у справі органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини та (або) за місцезнаходженням нерухомого майна, що входить до складу спадщини.
Згідно із статтею 338 ЦПК України суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з частиною шостою статті 294 ЦПК України, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.
Визначальною обставиною під час розгляду заяви про визнання спадщини відумерлою у порядку окремого провадження є те, що розгляд такої заяви не пов`язаний з наступним вирішенням спору про право цивільне.
Спір про право - це формально визнана суперечність між суб`єктами цивільного права, що виникла за фактом порушення або оспорювання суб`єктивних прав однією стороною цивільних правовідносин іншою і яка потребує врегулювання самими сторонами або вирішення судом.
Отже, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають в реалізації такого права (постанова Верховного Суду 
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в справі № 198/99/15-ц, провадження № 61-7049св22).
Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 64 роки в м. Черкаси померла ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що 05 серпня 2020 року Черкаським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) складено відповідний актовий запис № 2095 та видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1 .
Після смерті ОСОБА_1 залишилося спадкове майно, до складу якого увійшла кв. АДРЕСА_1 , яка належала їй на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 26 серпня 
2004 року Другою Черкаською державною нотаріальною конторою.
З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 21 травня 2024 року 
№ 77030987 встановлено, що після смерті ОСОБА_1 приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Фіщуком С. О. було заведено спадкову справу № 78/2023 (номер у Спадковому реєстрі 71528318).
З матеріалів спадкової справи № 78/2023 встановлено, що після смерті ОСОБА_1 із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом звернувся ОСОБА_2 , проте постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 10 листопада 2023 року йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з пропуском встановленого законом строку на подання заяви про прийняття спадщини.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_2 (особа, яка не брала участі у справі) посилався на те, що він є спадкоємцем після смерті ОСОБА_1 та на підставі його заяви від 08 листопада 2023 року була заведена спадкова справа 
№ 78/2023, а в подальшому на підставі рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 04 жовтня 2024 року в справі 3706/1117/24 він отримав свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_1 на кв. 
АДРЕСА_1 .
Тому суд апеляційної інстанції правильно виснував, що в цій справі наявні перешкоди у визнанні спадщини відумерлою, оскільки ОСОБА_2 є спадкоємцем за законом щодо квартири, яка є предметом спору, що вказує на існування спору щодо права на спадкове майно й виключає можливість розгляду справи в порядку окремого провадження.
Заявник у касаційній скарзі зазначає, що суд неправильно застосував висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 10 вересня 2018 року в справі 
№ 696/126/18, від 10 червня 2020 року в справі № 344/9660/17, від 31 березня 
2021 року в справі  638/1604/19, від 10 червня 2021 року в справі № 750/5549/19, від 14 лютого 2023 року в справі № 712/14171/21. 
Посилання на постанови Верховного Суду як таке із вказівкою про неоднакове застосування норм права в різних справах, хоч і в подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм права.
Верховний Суд висловлює правові висновки в справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами.
Підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд нижчої інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.
Крім того, не можна посилатися на неврахування висновку Верховного Суду як на підставу для касаційного оскарження, якщо відмінність у судових рішеннях зумовлена не неправильним (різним) застосуванням норми, а неоднаковими фактичними обставинами справ, які мають юридичне значення.
Отже, для касаційного перегляду справи з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, наявності самих лише висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у певній справі недостатньо, обов`язковою умовою для касаційного перегляду судового рішення є подібність правовідносин у справі, в якій Верховний Суд зробив висновки щодо застосування норми права, з правовідносинами у справі, яка переглядається, а судом вона (норма права) застосована без урахування такого висновку.
З метою оцінювання правовідносин на предмет подібності суд, насамперед, має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії.        З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків сторін спору) є основним, а два інші - додатковими. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад цих правовідносин або їх специфічний об`єкт. Такий правовий висновок викладено у пунктах 96, 97 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 в справі № 233/2021/19.
Велика Палата Верховного Суду зазначила, що в кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід визначати з огляду на те, які правовідносини є спірними, порівнювати права та обов`язки сторін цих правовідносин відповідно до правового чи їх договірного регулювання (пункт 31) з урахуванням обставин кожної конкретної справи (пункт 32).
У наведених заявником постановах, висновки за якими, на його думку, не було враховано судом апеляційної інстанції, Верховний Суд встановив, що в цих справах окремого провадження був відсутній спір про право, оскільки особа, яка вважала наявним право на спадкування, такого факту не підтвердила або такі особи взагалі були відсутні чи не належали до кола спадкоємців.
Тому посилання на неврахування вказаних висновків судом апеляційної інстанції є помилковим. 
Необхідно зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц, провадження 
№ 14-446цс18).
У цій справі на підтвердження вимог апеляційної скарги ОСОБА_2 надав копію Витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі, копію постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 09 листопада 2023 року; копію рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 04 жовтня 2024 року в справі № 706/1117/24 за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа - Христинівська міська територіальна громада Уманського району Черкаської області, про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, яким встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_2 після смерті 
ОСОБА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , та проживання однією сім`єю 
ОСОБА_2 з ОСОБА_1 із 01 червня 2015 року до дня її смерті, визнано ОСОБА_2 спадкоємцем четвертої черги майна ОСОБА_1 та копію свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 листопада 
2024 року, згідно якого ОСОБА_2 набув у порядку спадкування майно: квартиру АДРЕСА_1 .
Отже, і посилання в касаційній скарзі на неврахування висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 17 лютого 2020 року в справі № 668/17285/13-ц є безпідставним, оскільки ОСОБА_2 доведено його право на спадкування після ОСОБА_1 , а тому підстав для закриття апеляційного провадження у суду апеляційної інстанції не було.
ОСОБА_2 є особою, яка не брала участь у справі, але питання про його права, свободи та інтереси були вирішені в суді першої інстанції під час ухвалення судового рішення.
Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Черкаської міської ради необхідно відмовити, оскільки доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
На підставі наведеного, колегія суддів висновує, що застосування судами норм матеріального та процесуального права не викликає розумних сумнівів, а касаційна скарга є необґрунтованою.
Керуючись статтею 390, пунктом 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
У Х В А Л И В:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Черкаської міської ради на постанову Черкаського апеляційного суду від 13 березня 2025 року в справі за заявою Черкаської міської ради, заінтересована особа - Друга Черкаська державна нотаріальна контора, про визнання спадщини відумерлою.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                             О. М. Ситнік
                                                                                                                    В. М. Ігнатенко
    І. М. Фаловська