ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/9267/24  Номер провадження 22-ц/814/2165/25	Головуючий у 1-й інстанції Кузіна Ж. В.  Доповідач ап. інст. Чумак О. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2025 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої судді Чумак О.Ю.,
суддів Обідіної О.І., Пилипчук Л.І.,
за участю секретаря Галушко А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на ухвалу Київського районного суду м. Полтави від 17 березня 2025 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Управління майном комунальної власності міста про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В :

       У грудні 2024 року адвокат Малофєєв А.І. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що відповідно до ордера на жиле приміщення № 357, виданого на підставі протоколу № 17 ПРМЗ від 30.07.1987, ОСОБА_3 (матері позивачки) було надано право на зайняття жилого приміщення площею 28 м2 у кімнаті АДРЕСА_1 . До членів її сім`ї на той час входили ОСОБА_4 (чоловік), ОСОБА_2 (донька) та ОСОБА_5 (донька).                                                                                                        З 2008 року відповідачка не проживає у кімнаті АДРЕСА_2 , добровільно визначила собі інше місце проживання в Канаді, спірним житлом не користується, участі в утриманні не приймає. Тому просила визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування кімнатою АДРЕСА_2 .
       Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 17 березня 2025 року закрите провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Управління майном комунальної власності міста про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
       При постановленні цієї ухвали, суд першої інстанції виходив з того, що спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав був розглянутий судом, тому відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України провадження у справі підлягає закриттю. 
Не погодившись з ухвалою суду її в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 . Просила оскаржувану ухвалу скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, порушення норм процесуального права. Зазначає, що справи за позовом ОСОБА_1 , які розглядалися судом не є тотожніми. Так, до даного позову доданий інший доказ, який не надавався та не був проаналізований судом при розгляді справи № 552/3014/24. Вважає, що надання нових доказів змінює правову кваліфікацію позову.
       Також вказує, що відбулась зміна учасників справи. При розгляді цієї справи ними самостійно було залучено третю особу Управління майном комунальної власності міста, тоді як у справі № 552/3014/24 вказана третя особа, як і Полтавська міська рада залучені судом самостійно.
       Крім того, вважає, що закриття провадження у даній справі порушує право на житло як її так і малолітньої доньки.
       У відзиві на апеляційну скаргу, подану Управлінням майном комунальної власності міста, вони просять залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу місцевого суду – без змін, посилаючись на її законність та обґрунтованість.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, позивачки та її представника, представника третьої особи, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.
З матеріалів справи вбачається, що в грудні 2024 року адвокат Малофєєв А.І. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що відповідно до ордера на жиле приміщення № 357, виданого на підставі протоколу № 17 ПРМЗ від 30.07.1987, ОСОБА_3 (матері позивачки) було надано право на зайняття жилого приміщення площею 28 м2 у кімнаті АДРЕСА_1 . До членів її сім`ї на той час входили ОСОБА_4 (чоловік), ОСОБА_2 (донька) та ОСОБА_5 (донька).                                                З 2008 року відповідачка не проживає у кімнаті АДРЕСА_2 , добровільно визначила собі інше місце проживання в Канаді, спірним житлом не користується, участі в утриманні не приймає. Тому просила визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування кімнатою АДРЕСА_2 . 
На запит головуючої судді, 21 травня 2025 року Полтавському апеляційному суду надано копію матеріалів позовної заяви № 552/3014/24, з яких вбачається, що 10.05.2024 року адвокат Малофєєв А.І. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що відповідно до ордера на жиле приміщення № 357, виданого на підставі протоколу № 17 ПРМЗ від 30.07.1987, ОСОБА_3 (матері позивачки) було надано право на зайняття жилого приміщення площею 28 м2 у кімнаті АДРЕСА_1 . До членів її сім`ї на той час входили ОСОБА_4 (чоловік), ОСОБА_2 (донька) та ОСОБА_5 (донька).        З 2008 року відповідачка не проживає у кімнаті АДРЕСА_2 , добровільно визначила собі інше місце проживання в Канаді, спірним житлом не користується , участі в утриманні не приймає. Тому просила визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування кімнатою АДРЕСА_2 . 

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа не може бути безпідставно позбавлена права на захист свого порушеного права, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.
Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду.
Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили, за тими самими вимогами.
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також у рішенні від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" зазначив, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає, серед іншого, і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Закриття провадження у справі можливе лише за умови, якщо рішення, що набрало законної сили, є тотожним до позову, який розглядається, тобто співпадають сторони, предмет і підстави позовів.
Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.
У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення, а підстава - обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При визначенні підстави позову як елементу його змісту суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права.
Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили.
Закриття провадження у справі - це одна з форм закінчення розгляду цивільної справи без винесення рішення суду у зв`язку з виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість подальшого судового розгляду справи.
Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 22 травня 2019 у справі № 640/7778/18, 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц.
       Аналізуючи зміст позовних заяв у справах № 552/3014/24 та № 552/9267/24, колегія суддів звертає увагу, що підстави, предмет спору, а також сторони є ідентичними, як і зміст позовної заяви.
       Так, ОСОБА_1 в обох випадках звертається до суду, зазначаючи себе позивачем, до відповідачки ОСОБА_2 про визнання її такою, що втратила право користування кімнатою АДРЕСА_2 з підстав непроживання її за зареєстрованим місцем проживання з 2008 року, в зв`язку із виїздом у Канаду та відсутністю за зареєстрованим місцем проживання, більше встановленого законом строку.
       За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано закрив провадження у справі з підстав, визначених п. 3 ст. 255 ЦПК України.
       При цьому колегія суддів не приймає до уваги, посилання позивачки, що порушені житлові права малолітньої дитини, оскільки відповідно до змісту позовної заяви ОСОБА_1 звертається до суду у своїх інтересах, не зазначаючи, що вона також діє в інтересах малолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
       Також колегія суддів не погоджується з доводами, викладеними в апеляційній скарзі стосовно надання додаткового доказу, який змінює підставу позову, оскільки надання додаткового доказу без зазначення обґрунтування, яким чином він змінює підставу позову, не свідчить про нетотожність підстав.
       Крім того, колегія суддів вважає безпідставним посилання позивачки на зміну складу учасників справи, внаслідок зазначення ними третьою особою Управління майном комунальної власності міста, приймаючи до уваги те, що вона приймала участь при розгляді як справи за № 552/3014/24 так і № 552/9267/24.
       Більш того відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України провадження у справі підлягає закриттю, зокрема якщо спір вирішено між тими самими сторонами.
       Частиною 1 ст. 48 ЦПК України встановлено, сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.
Виходячи із змісту позовних заяв у справах № 552/3014/24 та № 552/9267/24, колегія суддів звертає увагу, що сторони у цих справах є ідентичними.                                Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що ухвала суду першої інстанції про закриття провадження по цивільній справі постановлена з додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, наведених в апеляційній скарзі, а тому залишає її без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.        
При цьому колегія суддів звертає увагу, що позивачка не позбавлена можливості звернутися за захистом своїх житлових прав змінивши підстави позову, а також звернувшись з позовом в інтересах своєї малолітньої дитини.                        
Керуючись статтями 367,  375, 379, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
       Ухвалу Київського районного суду м. Полтави від17 березня 2025 року – залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в частині відмови у задоволенні заяви про видачу дублікату виконавчого листа та заміни сторони виконавчого провадження протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
       Повний текст постанова складено 27 травня 2025 року.

Головуючий                                                           О.В. Чумак

Судді                                                                    О.І. Обідіна

                                                                       Л.І. Пилипчук