Постанова
Іменем України
 
28 травня 2025 року
м. Київ 
 
справа № 492/800/23
провадження № 61-999св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючий - Крат В. І. (суддя-доповідач), 
судді: Гудима Д. А., Дундар І. О., Краснощоков Є. В., Пархоменко П. І.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - акціонерне товариство «Українська залізниця»,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи
 касаційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця», яка підписана представником Килівником Русланом Сергійовичем, на постанову Одеського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року в складі колегії суддів: Комлевої О. С., Вадовської Л. М., Сєвєрової Є. С., та
касаційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця», яка підписана представником Килівником Русланом Сергійовичем, та додаткову постанову Одеського апеляційного суду від 28 січня 2025 року в складі колегії суддів: Комлевої О. С., Вадовської Л. М., Сєвєрової Є. С., 
 
Історія справи
Короткий зміст позову
 
У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - АТ «Українська залізниця») про визнання незаконним наказу та стягнення заробітної плати.
 
Позов мотивовано тим, що:
10 листопада 2021 року між ОСОБА_1 та АТ «Українська залізниця» укладено трудовий договір № 682-2021 на строк до 11 листопада 2024 року, відповідно до якого позивач працював на посаді «аудитора внутрішнього» у Департаменті внутрішнього аудиту та контролю;
наказом АТ «Укрзалізниця» № 483/ос від 04 травня 2022 року, у зв`язку з неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталася у зв`язку з втратою через військову агресію російської федерації проти України можливості повноцінно організовувати процеси діяльності товариства, та запровадження відповідно до Указу Президента України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та іншими нормами законодавчих актів припинено простій, введений наказом № Ц-42/6 від 24 лютого 2022 року працівниками Департаменту внутрішнього аудиту та контролю з дати, зазначеної у додатку до цього наказу; призупинено дію трудових відносин з працівниками Департаменту внутрішнього аудиту та контролю з дати, зазначеної у додатку до цього наказу, до припинення або скасування воєнного стану в Україні; призупинення дії трудових договорів не тягне за собою припинення трудових відносин, відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України у порядку та строки, передбачені чинним законодавством;
згідно витягу з додатку до наказу АТ «Укрзалізниця» № 483/ос від 04 травня 2022 року позивачу призупинено трудовий договір з 06 травня 2023 року;
позивач вважав призупинення трудового договору незаконним, оскільки абсолютної неможливості надання відповідачем роботи позивачу не вбачалось, відповідачем не було запропоновано переведення позивача на іншу роботу зі збереженням середньої заробітної плати, хоча позивач звертався до відповідача з повідомленням про готовність працювати та поновлення дії трудового договору, однак йому було відмовлено;
10 січня 2023 року з позивачем було поновлено трудовий договір, але позивачу не заплатили грошові кошти незаконного призупинення трудового договору з 06 травня 2022 року по 10 січня 2023 року.
 
ОСОБА_1 просив:
            визнати незаконним та скасувати наказ та додаток до нього АТ «Українськазалізниця» від 04 травня 2022 року №483/ос в частині, що стосується ОСОБА_1 ;
стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 належну суму заробітної плати та інших виплат за період дії наказу та додатку до нього АТ «Українська залізниця» від 04 травня 2022 року № 483/ос по дату поновлення дії трудового договору, а саме з 04 травня 2022 року по 10 січня 2023 року;
вирішити питання про розподіл судових витрат.
 
Короткий рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 26 січня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 
судом встановлено, що оскаржуваний наказ прийнятий АТ «Укрзалізниця» 04 травня 2022 року. Починаючи з травня 2022 року позивачу було відомо про наявність наказ № 483/ос від 04 травня 2022 року, яким порушувалося його право на працю, оскільки позивач отримував розрахунок заробітної плати за травень 2022 року, в якому міститься вид нарахування призупинення дії трудового договору, сума нарахування відсутня, що не заперечується позивачем у справі. Таким чином, позивач звернувся в суд із відповідним позовом про захист такого порушеного права з пропуском строку, визначеного статтею 233 КЗпП України, заяву про поновлення пропущеного строку звернення до суду не надав, поважності причин пропуску вказаного строку не навів;
призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України. Наведена спеціальна норма права надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою;
наказом № 483/ос від 04 травня 2022 року у зв`язку з неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталася у зв`язку з втратою через військову агресію російської федерації проти України можливості повноцінно організовувати процеси діяльності товариства та запровадження відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року воєнного стану, керуючись статтею 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» припинено простій, введений наказом № Ц-42/6 від 24 лютого 2022 року (зі змінами) працівникам Департаменту внутрішнього аудиту та контролю з дати зазначеної у додатку 1 до цього наказу, призупинено дію трудових договорів з працівниками Департаменту внутрішнього аудиту та контролю з дати зазначеної у додатку 1 до цього наказу, зокрема, з аудитором внутрішнім ОСОБА_1 з 06 травня 2022 року, до припинення або скасування воєнного стану в Україні, призупинення дії трудових договорів не тягне за собою припинення трудових відносин;
оскільки на підприємстві склалися такі обставини, коли роботодавець не мав практичної можливості надати роботу позивачу та забезпечити йому безпечні умови праці, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання протиправним і скасування наказу № 483/ос від 04 травня 2022 року про призупинення дії трудових договорів, зокрема в частині, що стосуються позивача, оскільки такий виданий відповідно до положень статті 13 «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити за необґрунтованості вимог позивача по суті.
 
Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року: 
апеляційну скаргу адвоката Світличного О. С., представника ОСОБА_1 задоволено;
рішення Арцизького районного суду Одеської області від 26 січня 2024 року скасовано;
позовні вимоги ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про визнання незаконним наказу та стягнення заробітної плати задоволено. 
визнано незаконним та скасовано наказ та додаток до нього АТ «Українська залізниця» від 04 травня 2022 року №483/ос в частині, що стосується ОСОБА_1 ; 
стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 належну суму заробітної плати та інших виплат за період дії наказу та додатку до нього АТ «Українська залізниця» від 04 травня 2022 року № 483/ос по 19 травня 2023 року (дата звільнення) у розмірі 291 255,36 грн, з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
               призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Призупинення дії трудового договору не може бути прихованим покаранням і не застосовується до керівників та заступників керівників державних органів, а також посадових осіб місцевого самоврядування, які обіймають виборні посади. Наведена спеціальна норма права надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку з військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою. Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва пошкоджені чи знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо;
суд першої інстанції не врахував норми матеріального права, неповно встановив фактичні обставини справи, не надав належну оцінку поданим сторонами доказам, і дійшов помилкового висновку про те, що роботодавець не мав практичної можливості надати роботу та забезпечити працівникам безпечні умови праці, та вважав, що відсутні підстави для визнання протиправним і скасування наказу про призупинення дії трудових договорів, зокрема в частині, який стосується позивача;
            суд першої інстанції не взяв до уваги, що підстави для призупинення дії трудового договору були відсутні, оскільки на момент прийняття оспорюваного наказу АТ «Українська залізниця», здійснювало свою господарську діяльність в умовах воєнного стану, мало об`єктивну можливість забезпечити працівникам, зокрема позивачу, належні умови праці, виконувати інші умови трудового договору;
            роботодавець не довів, що у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України він був позбавлений можливості надати позивачу роботу за укладеним із ним трудовим договором, а останній не мав можливості виконувати свої трудові обов`язки. Подібні висновки висловлено у постанові Верховного Суду від 05 червня 2024 року у справа № 758/10320/22 (провадження № 61-15636св23), від 25 вересня 2024 року у справі № 761/16359/22 (провадження № 61-9654св24);
АТ «Українська залізниця» не зупиняло свою роботу, враховуючи мету та характер діяльності товариства. Оцінивши в сукупності надані сторонами докази, оцінивши доводи позивача на обґрунтування позову, доводи відповідача щодо заперечення проти позову, враховуючи специфіку діяльності відповідача, а також функціональні обов`язки позивача, апеляційний суд вважав, що відповідачем не доведено законність та обґрунтованість наказу АТ «Укрзалізниця» від 04 травня 2022 року №483/ос в частині, що стосується ОСОБА_1 про призупинення дії трудового договору. Зокрема не доведено, що на час видання оспорюваного наказу існували обставини, які виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором (посадовою інструкцією). Тобто, що існувала абсолютна неможливість роботодавця надати роботу, а працівника - виконувати її. Отже, відповідачем не було надано доказів на підтвердження існування, передбачених статтею 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» підстав для тимчасового призупинення дії трудового договору, а саме неможливість надати позивачу роботу в товаристві. Лише наявність правової норми, яка передбачає право сторін призупинити дію трудового договору не є достатньою. Для сторін мають наступити відповідні наслідки за наявності обставин, що передбачає така норма права. Тому за умови, що працівник бажає та може виконувати роботу, а роботодавець може надати роботу, відсутні підстави для призупинення дії трудового договору. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах: від 01 червня 2023 року у справі № 149/1089/22 (провадження № 61-292св23), від 14 вересня 2023 року у справі № 754/5488/22 (провадження № 61-6588св23), від 18 жовтня 2023 року у справі № 303/7508/22 (провадження № 61-10153св23);
за встановлених обставин, суд зробив висновок, що наказ АТ «Укрзалізниця» від 04 травня 2022 року №483/ос в частині, що стосується ОСОБА_1 , не відповідає положенням статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», є незаконним та таким, що підлягає скасуванню. За установлених обставин, з відповідача на користь ОСОБА_1 слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 291 255,36 грн;
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати КЦС у постанові від 11 грудня 2023 року у справі № 947/8885/21 дійшов висновку, що запровадження на всій території України карантину законодавець визначив безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину. Судом встановлено, що наказом відповідача №483/ос від 04 травня 2022 року, призупинило дію трудового договору із ОСОБА_1 із 04 травня 2022 року до припинення або скасування воєнного стану в Україні. Отже, на час призупинення трудового договору із ОСОБА_1 в Україні діяв встановлений Кабінетом Міністрів України карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а строки, визначені статтею 233 КЗпП України, були продовжені на строк дії такого карантину. 18 липня 2023 року останній звернувся до суду з метою скасування вказаного наказу, тобто в межах тримісячного строку після зупинення строків, визначених статтею 233 цього Кодексу (а. с. 45, т.1). Тому ОСОБА_1 не був пропущений строк для звернення до суду із цим позовом.
 
Додатковою постановою Одеського апеляційного суду від 28 січня 2025 року:
заяву адвоката Світличного О. С., представника ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення судових витрат - задоволено частково;
прийнято додаткову постанову. Стягнути з АТ «Українська залізниця» витрати на професійну правничу допомогу на користь ОСОБА_1 за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 8 000 грн, за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 6 000 грн.
 
Додаткова постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
               апеляційний суд, з урахуванням задоволених позовних вимог, заявленого до стягнення розміру витрат на правничу допомогу, вважав, що за розгляд справи у суді першої інстанції з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати за надання правничої допомоги за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 8 000 грн та за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 6 000 грн;
            визначаючи розмір судових витрат на правову допомогу, колегією суддів було враховано принцип співмірності та розумності судових витрат, складність справи та обсяг виконаних робіт адвокатом, також взято до уваги заперечення на заяву про стягнення судових витрат та вартість наданих послуг;
            при ухваленні постанови судом не було вирішено питання щодо розподілу витрат на правову допомогу, і колегія суддів вважала, що заява адвоката Світличного О. С., представника ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а тому понесені ОСОБА_1 витрати на правову допомогу підлягають стягненню з АТ «Українська залізниця» за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 8 000 грн та за розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 6 000 грн.
 
Аргументи учасників справи
 
20 січня 2025 року АТ «Українська залізниця» засобами поштового зв`язку подало касаційну скаргу, яка підписана представником Килівником Р. С., на постанову Одеського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року (повне судове рішення складено 16 грудня 2024 року), в якій просило:
            постанову апеляційного суду скасувати;
            залишити в силі рішення суду першої інстанції;
            передати справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду;
            вирішити питання про розподіл судових витрат.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що:
            стаття 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» самим Верховним Судом тлумачиться як на користь працівника, так і на користь роботодавця навіть при подібних фактичних обставинах. Відсутність висновку Верховного Суду з цього питання порушує принцип правової визначеності, де вже після перегляду справи Верховним Судом, суди першої та апеляційної інстанції продовжують тлумачити вказану норму права по-різному;
            відсутній висновок Верховного Суду щодо необхідності доведення роботодавцем неможливості переведення працівника на іншу роботу як необхідну умову щодо застосування статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану»;
            АТ «Укрзалізниця» вважає, що є підстави для відступлення від висновку, викладеному у зазначеній вище постанові Верховного Суду від 05 червня 2024 у справі № 758/10320/22, яка була врахована Одеським апеляційним судом при ухваленні рішення у даній справі № 492/800/23;
            висновки судів про те, що стороною відповідача не було доведено наявності передбачених законом підстав для призупинення дії трудового договору саме з позивачем не грунтуються на матеріалах справи та спростовується в сукупності наданими відповідачем доказами;
            встановивши, що роботодавець у зв`язку зі збройною агресією перебуває у таких умовах, коли не може надати відповідному працівнику роботу, працівник автоматично є таким, що не може виконувати роботу, оскільки робота для такого працівника відсутня;
            стягнення середнього заробітку можливе лише у разі поновлення на роботі у зв`язку з незаконним звільненням або незаконним переведенням на іншу роботу. У зв`язку з тим, що позивача не було незаконно звільнено або переведено на іншу роботу, підстави для застосування частини другої статті 235 КЗпП України відсутні.
 
07 березня 2025 року АТ «Українська залізниця» засобами поштового зв`язку подало до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Килівником Р. С., на додаткову постанову Одеського апеляційного суду від 28 січня 2025 року (повне судове рішення складено 04 лютого 2025 року), в якій просило:
            додаткову постанову апеляційного суду скасувати;
            прийняти нову постанову про відмову в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.
 
Касаційна скарга на додаткову постанову мотивована тим, що:
            апеляційний суд стягуючи на користь позивача витрати на правничу допомогу адвоката, умови договору про надання правової допомоги від №696 від 11 січня 2023 року не дослідив, та не дослідив факт, що Позивачем не надано до суду додаткову угоду яка є невід`ємною частиною договору на правничу правову допомогу якою і встановлено ціну договору та безпосередній розмір витрат на правничу правову допомогу. Стягнення витрат на правничу допомогу адвоката лише за наявності поданого адвокатом документу по справі, без додаткової угоди до договору на надання правової допомоги, який таку послугу обумовлює та додаткової угоди яка є невід`ємною частиною договору суперечить висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 821/1594/17;
            право на подання доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду сторона набуває лише за умови, що до закінчення судових дебатів у справі вона зробила про це відповідну заяву. Оскільки таку заяву представник позивача чи позивач не робив, відповідно позивач втратив право на подання доказів понесення витрат на правову допомогу після ухвалення рішення суду;
апеляційним судом було прийнято докази понесених витрат не лише при апеляційному перегляді справи, айв суді першої інстанції;
            судом не враховано пропуск позивачем строку подання відповідних доказів в суді першої інстанції: такі докази не були подані ні до закінчення судових дебатів у справі, ні протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
 
28 квітня 2025 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» подав відзив на касаційні скарги, підписаний представником Світличним О. С., в якому просить касаційні скарги залишити без задоволення.
 
Відзив на касаційну скаргу мотивовано тим, що:
            відповідачем не було надано доказів на підтвердження існування, передбачених статтею 13 «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», підстав для тимчасового призупинення дії трудового договору, а саме неможливість надати позивачу роботу;
            у цій справі не встановлено обставин неможливості надання відповідачем роботи у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, а позивачу - її виконувати, тому суди обґрунтовано вважали, що призупинення дії трудового договору з позивачем є незаконним;
            встановивши, що незаконні дії відповідача позбавили позивача можливості працювати, суд першої інстанції обґрунтовано поклав на відповідача обов`язок відшкодувати йому середню заробітну плату за час його перебування у вимушеному прогулі;
            за умови, що працівник бажає та може виконувати роботу, а роботодавець може надати роботу, відсутні підстави для призупинення дії трудового договору;
            позивачем дотримано вимоги частини восьмої статті 141 ЦПК України та по справі № 492/800/23 зроблено письмову заяву (про що чітко прописано в тексті з першим процесуальним документом - апеляційна скарга);
            позивачем надано всі необхідні докази понесених витрат, а саме: договір правової допомоги від 19 травня 2023 року, акт № 1 приймання-передачі наданої правової допомоги від 28 січня 2024 року відповідно до якого, вбачається, що за надання правової допомоги, а саме вартість за складання та подання позовної заяви про визнання незаконним наказу та стягнення заробітної плати до Арцизького районного суду Одеської області складає - 6 000 грн; вартість за складання та подання відповіді на відзив по справі № 492/800/23 до Арцизького районного суду Одеської області складає - 4 000 грн; вартість за участь в судовому засіданні по справі №492/800/23 (19 січня 2024 року) складає - 4 000 грн; вартість за участь в судовому засіданні по справі № 492/800/23 (26 січня 2024 року) складає - 4 000 грн, а всього 18 000 грн.
 
26 травня 2025 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» подав заяву, підписану представником Рог А. С., в якій просив:
відновити провадження у справі № 492/800/23;
врахувати правові висновки Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду по справі № 758/4178/22;
залишити касаційні скарги АТ «Українська залізниця» без задоволення.
 
Заява мотивована тим, що 
05 травня 2025 року Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного
цивільного суду винесено постанову по справі № 758/4178/22, тобто відпала причина
для зупинення провадження;
Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у постанові від 05 травня 2025 року зробила наступні висновки, що: у КЗпП України відсутня норма права, яка б у цій ситуації регулювала питання виплати середнього заробітку за час незаконного призупинення дії трудового договору, оскільки це не є ні простоєм, ні звільненням працівника. Разом з тим, з урахуванням положень статті 43 Конституції України, найбільш подібним (аналогічним) до цієї ситуації є застосування частин першої, другої статті 235 КЗпП України. Відновлення порушеного права працівника на працю повинно здійснюватись не тільки визнанням наказу про призупинення дії трудового договору з працівником незаконним й поновленням дії трудового договору, а так само виплатою роботодавцем працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу, застосовуючи норми статті 235 КЗпП України. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору в повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України, у випадку обґрунтованості призупинення дії трудового договору. Якщо ж незаконні дії роботодавця (незаконне призупинення дії трудового договору) позбавили працівника можливості працювати, то на роботодавця покладається обов`язок відшкодувати працівнику середню заробітну плату за час його перебування у вимушеному прогулі.
 
Рух справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою АТ «Українська залізниця» на додаткову постанову Одеського апеляційного суду від 28 січня 2025 року.
 
Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою АТ «Українська залізниця» на постанову Одеського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року.
 
29 квітня 2025 року справа передана судді-доповідачу Крат В. І.
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 квітня 2025 року:
клопотання ОСОБА_1 , яке підписане представником Світличним О. С., про продовження строку на подання відзиву задоволено;
продовжено ОСОБА_1 строк на подання відзиву на касаційні скарги;
зупинено касаційне провадження у справі № 492/800/23 до закінчення перегляду в касаційному порядку Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду справи № 758/4178/22 (провадження № 61-6935сво24).
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2025 року:
поновлено касаційне провадження у справі № 492/800/23;
у задоволенні клопотання АТ «Українська залізниця», яке підписана представником Килівником Р. С., про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду відмовлено;
справу призначено до судового розгляду.
 
Межі та підстави касаційного перегляду
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
 
В ухвалі Верховного Суду від 01 квітня 2025 року вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц; від 08 вересня 2021 року у справі № 473/4717/19; від 15 травня 2018 року у справі № 821/1594/17; від 14 лютого 2019 року у справі № 916/24/18; від 16 вересня 2021 року у справі № 200/1887/20-а; від 07 лютого 2024 року у справі № 910/216/23, від 10 січня 2024 року у справі № 285/5547/21; від 16 квітня 2019 року у справі № 817/1889/17; від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц; від 06 березня 2019 року у справі № 922/1163/18;
 
В ухвалі Верховного Суду від 08 квітня 2025 рокувказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Фактичні обставини 
 
Наказом (розпорядження) № 2862/ос від 10 листопада 2021 року про переведення на іншу роботу ОСОБА_1 переведено на посаду аудитора внутрішнього Департаменту внутрішнього аудиту та контролю.
 
10 листопада 2021 року Між АТ «Укрзалізниця» та ОСОБА_1 був укладений трудовий договір, відповідно до якого ОСОБА_1 прийнято на посаду аудитора внутрішнього Департаменту внутрішнього аудиту та контролю АТ «Укрзалізниця» на строк з 12 листопада 2021 року до 11 листопада 2024 року.
 
Згідно листа АТ «Укрзалізниця» від 07 листопада 2022 року Плани внутрішніх аудитів на 2022 рік наглядовою радою не затверджувались.
 
Як вбачається з витягу із наказу № Ц-42/6-В від 24 лютого 2022 року «Про запровадження режиму простою», додатку 1 до наказу № Ц-42/6-В від 24 лютого 2022 року встановлено режим простою з 24 лютого 2022 року до відміни для працівників управління АТ «Укрзалізниця» аудитору внутрішньому ОСОБА_1 .
 
Актом простою від 24 лютого 2022 року засвідчено зупинення роботи структурних підрозділів апарату управління АТ «Укрзалізниця», які не виконують критично важливі задачі з 24 лютого 2022 року.
 
Витягами з наказів № Ц-42/12-В від 24 березня 2022 року, № Ц-42/38 від 24 липня 2022 року внесені зміни до вищезазначеного наказу в частині режиму простою ОСОБА_1 з 24 лютого 2022 року - 28 лютого 2022 року, 01 березня 2022 року - 31 березня 2022 року, 01 квітня 2022 року - 30 квітня 2022 року, 01 травня 2022 року - 05 травня 2022 року.
 
Згідно листа АТ «Укрзалізниця» від 22 серпня 2022 року станом на 18 серпня 2022 року внаслідок збройної агресії російської федерації кількість зруйнованого та пошкодженого майна товариства становить 4770 одиниць, залишковою вартістю 5 145 648,00 грн.
 
Згідно консолідованих фінансово-економічних показників по АТ «Укрзалізниця» за І квартал 2022 року збитки склали 2 034 230,00 грн.
 
Відповідно до листа Департаменту внутрішнього аудиту та контролю № ЦВА-18/136 від 27 квітня 2022 року у зв`язку з неможливістю надання роботи працівникам Департаменту внутрішнього аудиту та контролю внаслідок критичного зменшення обсягів робіт через військову агресію російської федерації проти України, незатвердженням наглядовою радою АТ «Укрзалізниця» плану внутрішніх аудитів на 2022 рік та запровадженням воєнного стану надано перелік працівників Департаменту внутрішнього аудиту та контролю з якими пропонується призупинити дію трудового договору на період військового стану з 01 травня 2022 року, в тому числі, з позивачем ОСОБА_1 .
 
У зв`язку з неможливістю надання та виконання роботи внаслідок критичного зменшення обсягів господарської діяльності, що сталася у зв`язку з втратою через військову агресію російської федерації проти України можливості повноцінно організовувати процеси діяльності товариства та запровадження воєнного стану припинено простій, введений наказом № Ц-42/6 від 24 лютого 2022 року (зі змінами) працівникам Департаменту внутрішнього аудиту та контролю з дати зазначеної у додатку 1 до цього наказу, призупинено дію трудових договорів з працівниками Департаменту внутрішнього аудиту та контролю з дати зазначеної у додатку 1 до цього наказу, зокрема, з аудитором внутрішнім ОСОБА_1 з 06 травня 2022 року, до припинення або скасування воєнного стану в Україні, призупинення дії трудових договорів не тягне за собою припинення трудових відносин, що підтверджується витягом з наказом № 483/ос від 04 травня 2022 року. Через активні бойові дії ознайомлення з наказами про призупинення дії трудових договорів здійснювалося усіма доступними на той час способами оповіщення, альтернативними способами з використанням особистих засобів електронних комунікацій, в тому числі шляхом здійснення телефонних дзвінків, про що також було повідомлено представника позивача.
 
З 10 січня 2023 року відновлено дію трудового договору працівником Департаменту внутрішнього аудиту та контролю ОСОБА_1 , що підтверджується витягом із наказу № 2474/ос від 30 грудня 2022 року.
 
ОСОБА_1 переведено на іншу роботу до Департаменту внутрішнього аудиту та контролю Відділ аудиту напрямку «Виробництво та сервіс» на посаду аудитор внутрішній.
 
Листом АТ «Укрзалізниця» позивача повідомлено, що призупинення дії трудових договорів відбулось зі всіма, без виключення, працівниками Департаменту внутрішнього аудиту та контролю, що підтверджує абсолютну неможливість товариства забезпечити усіх без виключення працівників зазначеного департаменту/
 
З метою скасування дії наказу № 483/ос від 04 травня 2022 року про призупинення дії трудового договору, поновлення дії трудового договору та нарахування заробітної плати за час вимушеного прогулу, позивач звернувся до відповідача з зверненням-скаргою та заявою від 25 липня 2022 року.
 
Листом № ЦЦУП-11/208 від 18 серпня 2022 року позивачу була надана відповідь, відповідно до якої АТ «Укрзалізниця» абсолютно позбавлено можливості надати працівникам Департаменту внутрішнього аудиту та контролю відповідну роботу, а працівники вказаного департаменту позбавлені можливості виконувати роботу/
 
19 травня 2023 року між ОСОБА_1 та адвокатським бюро «Кириченка» в особі керуючого Кириченка Р. Ю. був укладений договір про надання правової допомоги.
 
Згідно з акту № 1 приймання-передачі наданої правової допомоги від 28 січня 2024 року вбачається, що за надання правової допомоги, а саме вартість за складання та подання позовної заяви про визнання незаконним наказу та стягнення заробітної плати до Арцизького районного суду Одеської області складає - 6 000 грн; вартість за складання та подання відповіді на відзив по справі № 492/800/23 до Арцизького районного суду Одеської області складає - 4 000 грн; вартість за участь в судовому засіданні по справі № 492/800/23 складає - 4 000 грн; вартість за участь в судовому засіданні по справі № 492/800/23 складає - 4 000 грн, а всього 18 000 грн.
 
З прибуткового касового ордеру № 28/01-01 від 28 січня 2024 року вбачається, що ОСОБА_1 сплачена вартість наданої правової допомоги у розмірі 18 000 грн.
 
Також з акту № 1 приймання-передачі наданої правової допомоги від 05 грудня 2024 року вбачається, що за надання правової допомоги, а саме вартість за складання та подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду на рішення Арцизького районного суду Одеської області від 26 січня 2024 року по справі № 492/800/23 складає - 8 000 грн; вартість за складання та подання письмових пояснень до Одеського апеляційного суду складає - 4 000 грн; вартість за участь в судовому засіданні по справі № 492/800/23 в Одеському апеляційному суді складає - 4 000 грн, а всього 16 000 грн.
 
З прибуткового касового ордеру № 05/12-01 від 05 грудня 2024 року вбачається, що ОСОБА_1 сплачена вартість наданої правової допомоги у розмірі 16 000 грн.
 
Позиція Верховного Суду
 
Щодо касаційної скарги АТ «Українська залізниця» на постанову Одеського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року
 
Касаційний суд відхиляє аргументи касаційної скарги з таких мотивів.
 
Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (стаття 43 Конституції України).
 
Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.
 
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан, який діє до цього часу. Згідно з пунктом 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.
 
Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»).
 
15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набрав чинності 24 березня 2022 року. Вказаний Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
 
Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
 
На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом (частини друга, третя статті 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
 
Призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин (частина перша статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
 
Згідно з частиною третьою статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.
 
Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2024 року у справі № 638/14165/21 (провадження № 61-13363сво23)).
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 травня 2025 року в справі № 758/4178/22 (провадження № 61-6935сво24) зазначено, що: 
«сам по собі факт військової агресії проти України не є безумовною підставою для призупинення роботодавцем дії трудового договору. Формулювання положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», що дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи, й використання сполучника «та» дозволяє зробити висновок, що саме настання цих двох обставин одночасно дозволяє використовувати призупинення трудового договору з працівником як тимчасову виключну подію.
Обов`язковість одночасного настання обставин неможливості роботодавця надати роботу і неможливості виконувати роботу працівником для застосування положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» є визначальною, оскільки можливість продовження виконання умов трудового договору хоча б однією із сторін та пов`язані з такою можливістю правові наслідки для іншої сторони - не породжують правові наслідки у зв`язку із призупиненням дії трудового договору, й в кінцевому результаті нівелюють необхідність/можливість застосування цієї норми закону.
У КЗпП України відсутня норма права, яка б у цій ситуації регулювала питання виплати середнього заробітку за час незаконного призупинення дії трудового договору, оскільки це не є ні простоєм, ні звільненням працівника. Разом з тим, з урахуванням положень статті 43 Конституції України, найбільш подібним (аналогічним) до цієї ситуації є застосування частин першої, другої статті 235 КЗпП України
Відновлення порушеного права працівника на працю повинно здійснюватись не тільки визнанням наказу про призупинення дії трудового договору з працівником незаконним й поновленням дії трудового договору, а так само виплатою роботодавцем працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу, застосовуючи норми статті 235 КЗпП України.
Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору в повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України, у випадку обґрунтованості призупинення дії трудового договору. Якщо ж незаконні дії роботодавця (незаконне призупинення дії трудового договору) позбавили працівника можливості працювати, то на роботодавця покладається обов`язок відшкодувати працівнику середню заробітну плату за час його перебування у вимушеному прогулі».
 
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 травня 2025 року в справі № 758/4178/22 (провадження № 61-6935сво24) вказано, що: 
При передачі справи на розгляд Об`єднаної палати колегія суддів вважала необхідним відступити від висновків щодо застосування статті 235 КЗпП України у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 січня 2024 року у справі № 161/8196/22 (провадження № 61-6897св23) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 жовтня 2024 року у справі № 761/14792/22 (провадження № 61-7969св24). 
У вказаних постановах суд касаційної інстанції застосував статтю 235 КЗпП України за аналогією закону до правовідносин у зв`язку із призупиненням дії трудового договору. За таких обставин, з урахуванням викладеного, Об`єднана палата вважає, що немає підстав для відступу від висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 січня 2024 року у справі № 161/8196/22 (провадження № 61-6897св23) та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 жовтня 2024 року у справі № 761/14792/22 (провадження № 61-7969св24) щодо застосування статті 235 КЗпП України у подібних правовідносинах».
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 червня 2023 року у справі № 149/1089/22 (провадження № 61-292св23) вказано, що:
«дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України. Наведена спеціальна норма права надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою. Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо. […]
суди встановили, що як на час видачі оспорюваного наказу про призупинення дії трудового договору, так і на час розгляду справи, ВСП «Санаторій «МЦРЗ» здійснював свій основний вид діяльності та надавав медичні й санаторно-курортні послуги. До роботи були залучені 225 працівників. Дію трудових договорів відповідач призупинив лише з позивачем та ще вісьмома працівниками (чотирма медичними сестрами та чотирма медичними сестрами з масажу). Таким чином, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано вважав, що призупинення дії трудового договору з позивачем є незаконним, оскільки обставин неможливості відповідача у зв`язку з військовою агресією проти України надати позивачу роботу, а останній її виконувати в цій справі не встановлено.
Також, установивши, що незаконні дії відповідача позбавили позивача можливості працювати, суди обґрунтовано поклали на відповідача обов`язок відшкодувати їй середню заробітну плату за час її перебування у вимушеному прогулі, тому доводи касаційної скарги про те, що такий обов`язок покладається на державу, що здійснює збройну агресію, в даному випадку безпідставні».
 
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2024 року у справі № 933/411/22 (провадження № 61-13296св23) зазначено, що: «роботодавцю надано право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою. Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціонування з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 01 червня 2023 року у справі № 149/1089/22 (провадження № 61-292св23), від 14 вересня 2023 року у справі № 754/5488/22 (провадження № 61-6588св23), від 14 лютого 2024 року у справі № 201/791/23 (провадження № 61-11881св23)».
 
Апеляційний суд встановив, що: на момент прийняття оспорюваного наказу АТ «Українська залізниця», здійснювало свою господарську діяльність в умовах воєнного стану, мало об`єктивну можливість забезпечити працівникам, зокрема позивачу, належні умови праці, виконувати інші умови трудового договору; роботодавець не довів, що у зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України він був позбавлений можливості надати позивачу роботу за укладеним із ним трудовим договором, а останній не мав можливості виконувати свої трудові обов`язки; не доведено, що на час видання оспорюваного наказу існували обставини, які виключали можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором (посадовою інструкцією). 
За таких обставин апеляційний суд зробив обґрунтований висновок, що наказ АТ «Укрзалізниця» від 04 травня 2022 року №483/ос в частині, що стосується ОСОБА_1 , не відповідає положенням статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», є незаконним та таким, що підлягає скасуванню та з відповідача на користь ОСОБА_1 слід стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 291 255,36 грн.
 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).
 
Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21)). 
 
Щодо касаційної скарги АТ «Українська залізниця» на додаткову постанову Одеського апеляційного суду від 28 січня 2025 року
 
Суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу (частина перша статті 270 ЦПК України).
 
Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).
 
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).
 
Якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог (частина перша статті 246 ЦПК України).
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 13 грудня 2023 року в справі № 907/850/22 вказано, що:
«5.23. Верховний Суд, вирішуючи питання про судові витрати та своєчасність подання доказів понесених додаткових витрат на професійну правничу допомогу, зробив такі висновки щодо застосування норм процесуального права, зокрема:
- право сторони, яка має намір отримати за результатами розгляду спору по суті відшкодування витрат на професійну правничу допомогу за рахунок іншої сторони, виходячи з положень статей 124, 129 Господарського процесуального кодексу України, кореспондується з її обов`язками: по-перше, зазначити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла або очікує понести у зв`язку із розглядом справи у першій заяві по суті спору; по-друге, заявити про це до закінчення судових дебатів у справі; по-третє, подати до суду докази на підтвердження розміру таких витрат протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (постанова Верховного Суду від 19.07.2021 у справі №910/16803/19);
- процесуальний закон не визначає конкретних вимог щодо змісту та форми такої заяви, зокрема не вказує на те, що вона повинна бути зроблена лише у письмовій формі, а також, що така заява має бути зроблена на певній процесуальній стадії. Закон лише встановлює граничний строк звернення із заявою - до закінчення судових дебатів (постанови Верховного Суду від 27.01.2022 у справі №921/221/21 та від 31.05.2022 у справі №917/304/21);
- заяву щодо вирішення питання про стягнення витрат необхідно залишити без розгляду, якщо докази були надані поза межами строку, без клопотання про поновлення цього строку та обґрунтування поважності причин його пропуску (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц);
- потрібно розрізняти наслідки своєчасного неподання заяви про відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, та доказів на підтвердження їх розміру, та загальні правила розподілу судових витрат за результатами розгляду справи. Неподання чи незаявлення стороною до закінчення судових дебатів у справі про необхідність розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, крім судового збору, є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат. Неподання стороною доказів у підтвердження розміру витрат, пов`язаних із розглядом справи, до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву, має своїм процесуальним наслідком залишення такої заяви без розгляду (постанова Верховного Суду від 29.06.2022 у справі №161/5317/18)».
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 07 лютого 2024 року в справі № 910/216/23, на яку є посилання в касаційній скарзі, зазначено, що:
«18. Водночас частиною першою статті 221 ГПК України передбачено якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
19. Така норма кореспондується з частиною восьмою статті 129 ГПК України, якою визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
21. У справі, що переглядається, суд апеляційної інстанції встановив, що позивач або його представник не подали докази, що підтверджують розмір понесених позивачем витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції до ухвалення апеляційним судом судового рішення, або заяву про те, що докази розміру судових витрат будуть надані після ухвалення судового рішення протягом п`яти днів. Наведене скаржник не спростовує.
22. Доводи скаржника, що він зазначив орієнтовний розмір витрат на правничу допомогу в апеляційних скаргах та відзивах на апеляційні скарги відповідача, що, на його думку, є підставою для відшкодування понесених витрат, є необґрунтованими, адже це була заява про попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач очікував понести (поніс) у зв`язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанції (частина перша статті 124 ГПК України).
23. Водночас заяви, яка стосується витрат на професійну правничу допомогу, яка б змістовно висловлювала намір позивача отримати за результатами розгляду спору по суті відшкодування витрат, апеляційні скарги та відзиви на апеляційні скарги відповідача не містять.
24. Аргументи скаржника, що в матеріалах справи були докази, які підтверджують понесення судових витрат, визнаються необґрунтованими, оскільки, як вказує сам позивач, додаткові угоди, в яких було узгоджено фіксований розмір витрат на правничу допомогу понесених у суді апеляційної інстанції, було надано заявником після ухвалення постанови у справі. Тобто на момент ухвалення постанови у суду були відсутні докази на підтвердження факту понесення позивачем витрат на правову допомогу у суді апеляційної інстанції і сторона не заявила до судових дебатів про намір надати відповідні докази після ухвалення рішення.
25. Незаявлення до ухвалення судового рішення про необхідність розподілу витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції та про подання відповідних доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат, а не для залишення її без розгляду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 квітня 2025 року в справі № 542/937/23 (провадження № 61-2239св25) зазначено, що «апеляційний суд не врахував, що потрібно розрізняти наслідки своєчасного неподання заяви про відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, та доказів на підтвердження їх розміру, та загальні правила розподілу судових витрат за результатами розгляду справи. Неподання чи незаявлення стороною до закінчення судових дебатів у справі про необхідність розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, крім судового збору, є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат. Неподання стороною доказів у підтвердження розміру витрат, пов`язаних із розглядом справи, до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву, має своїм процесуальним наслідком залишення такої заяви без розгляду»
 
У справі, що переглядається:
апеляційним судом встановлено, що при поданні апеляційної скарги адвокатом Світличним О.С. було зазначено про розподіл судових витрат на правничу допомогу (а. с. 14 т. 2);
            АТ «Українська залізниця» були подані заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення, в яких вказувалося про те, що позивачем у суді першої та апеляційної інстанції не було зроблено заяву про подання доказів після ухвалення рішення (а. с. 124 - 125, том 2)
суд апеляційної інстанції залишив поза увагою, що незаявлення до ухвалення судового рішення про необхідність розподілу витрат на правничу допомогу та про подання відповідних доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду є підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо таких судових витрат;
апеляційний суд не врахував, що позивач ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції, не заявляв до ухвалення судового рішення про необхідність розподілу витрат на правничу допомогу та про подання відповідних доказів у строки, передбачені частиною восьмою статті 141 ЦПК України. Тому оскаржену додаткову постанову належить скасувати та в задоволенні заяви відмовити.
 
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
 
У задоволенні клопотання ОСОБА_1 , яке підписане адвокатом Рог А. С., про поновлення провадження в справі належитьвідмовити, оскільки касаційний суд ухвалою від 21 травня 2025 року вже поновив касаційне провадження.
 
Доводи касаційної скарги АТ «Українська залізниця» на постанову Одеського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення ухвалене без дотримання норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку із наведеним, касаційний суд вважає, що касаційну скаргу АТ «Українська залізниця» на постанову Одеського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року належить залишити без задоволення; а постанову Одеського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року - без змін.
 
Доводи касаційної скарги АТ «Українська залізниця» на додаткову постанову апеляційного суду дають підстави для висновку, що додаткова постанова апеляційного суду ухвалена з порушенням норм процесуального права У зв`язку із наведеним, касаційний суд вважає, що касаційну скаргу на додаткову постанову належить задовольнити; оскаржену додаткову постанову апеляційного суду скасувати; в задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення відмовити.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У задоволенні клопотання ОСОБА_1 а, яке підписане адвокатом Рог Анастасією Сергіївною, про поновлення провадження в справі відмовити.
 
Касаційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця», яка підписана представником Килівником Русланом Сергійовичем, на постанову Одеського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року залишити без задоволення.
 
Постанову Одеського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року залишити без змін.
 
Касаційну скаргу акціонерного товариства «Українська залізниця», яка підписана представником Килівником Русланом Сергійовичем, на додаткову постанову Одеського апеляційного суду від 28 січня 2025 року задовольнити. 
 
Додаткову постанову Одеського апеляційного суду від 28 січня 2025 року скасувати і в задоволенні заяви адвоката Світличного Олега Сергійовича, представника ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення судових витрат відмовити.
 
З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції додаткова постанова Одеського апеляційного суду від 28 січня 2025 року втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                               В. І. Крат
 
Судді:                                                                                         Д. А. Гудима
 
І. О. Дундар
 
                                                                                                   Є. В. Краснощоков
 
П. І. Пархоменко