16.05.25
22-ц/812/685/25
Єдиний унікальний номер судової справи 487/5163/20
Номер провадження 22-ц/812/685/25
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

16 травня 2025 року                                                місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В., 

з секретарем судового засідання Горенко Ю.В.,

за участі: 
представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ,
відповідача ОСОБА_3 та його представника - ОСОБА_4 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою  ОСОБА_3  рішення, яке ухвалене Заводським районним судом міста Миколаєва 20 червня 2024 року, під головуванням судді Кузьменка В.В., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Заводський районний у місті Миколаєві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про встановлення факту батьківства та внесення змін до актового запису про народження,

УСТАНОВИЛА:

У вересні 2020 року ОСОБА_1  звернулась до суду із позовом, який в подальшому уточнила, до  ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Заводський районний у місті Миколаєві відділ державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про встановлення факту батьківства та внесення змін до актового запису про народження.
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що ОСОБА_1 , починаючи з червня 2018 року проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер. Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно, до складу якого увійшли: житловий будинок АДРЕСА_1 , житлова квартира та декілька автомобілів. 
ІНФОРМАЦІЯ_3 у позивача ОСОБА_1 народився син  ОСОБА_6 . Відомості про батька дитини у свідоцтві про народження були внесені на підставі положень ч.1 ст.135 СК України, згідно з якою при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Отже, батьком дитини записано за вказівкою позивача ОСОБА_7 . Проте, біологічним батьком малолітньої дитини є ОСОБА_5 .
На час смерті ОСОБА_5 спадкоємців першої черги за законом не було, а єдиним спадкоємцем другої черги був його брат – відповідач у справі ОСОБА_3 .
09 липня 2020 року ОСОБА_1 , як законний представник малолітньої дитини ОСОБА_6 , звернулася до Третьої миколаївської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. 
Між тим, оскільки у свідоцтві про народження дитини ОСОБА_6 померлий ОСОБА_5 не зазначений батьком, то існують перешкоди в отриманні спадщини.
Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що між сторонами у справі виник цивільно-правовий спір, який підлягає вирішенню у порядку позовного провадження, ОСОБА_1 просила:
встановити факт батьківства, а саме, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є батьком малолітньої дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ;
внести зміни до актового запису про народження за №403, вчиненого 12 червня 2020 року Заводським районним у місті Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зазначивши в графі «Батько» ОСОБА_5 , в графі «відомості про дитину» змінити прізвище дитини з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_9 ».
Відповідач ОСОБА_3 надав до районного суду відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позовних вимог заперечував. Зазначав, що ОСОБА_1 не проживала однією сім`єю з ОСОБА_5 , а мала лише спорадичні стосунки. Вони не вели спільного господарства та не мали спільного бюджету. Вказані обставини, як на думку відповідача, підтверджуються виданою ОСОБА_1 розпискою про отримання від ОСОБА_5 в борг коштів.
Крім того, відповідач зазначав, що ОСОБА_5 , через стан свого здоров`я, не міг бути батьком малолітньої дитини ОСОБА_6 .
Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 20 червня 2024 року позов  ОСОБА_1 задоволено. 
Встановлено факт батьківства, а саме, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , є батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Зобов`язано уповноважений орган реєстрації актів цивільного стану внести зміни до актового запису №403, складеного 12 червня 2020 року Заводським районним у місті Миколаєві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про народження ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зазначивши у відомостях про батька дитини « ОСОБА_5 »; змінити прізвище дитини з « ОСОБА_8 » на « ОСОБА_9 », інші відомості залишити без змін.
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у справі в загальному розмірі 38 137 грн. 98 коп.
Рішення суду мотивовано тим, що у матеріалах справи міститься висновок судового експерта Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України №СЕ-19/121-24/3833-БД від 30 квітня 2024 року, згідно з яким ОСОБА_5 може бути біологічним батьком малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Ймовірність даної події складає 99,99999998%. Вказаний експертний висновок відповідачем та його представником не спростовано належними та допустимими доказами. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати та ухвалити у справі нову постанову про відмову у задоволенні позову. 
Апеляційна скарга мотивована наявністю обґрунтованих сумнівів у достовірності висновку судової експертизи, яка була проведена експертом Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України. Як на думку відповідача, районний суд безпідставно врахував результати такої судової експертизи, оскільки вона була призначена та проведена з порушенням норм закону. 
Також, відповідач звертав увагу на те, що у матеріалах справи відсутні будь-які відомості на підтвердження того, що позивач проживала разом з ОСОБА_5 однією сім`єю та вела з ним спільне господарство.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
Так, відповідно до ч.ч.1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.
Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 статі 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії актового запису про смерть №913 від 17 березня 2020 року та копії свідоцтва про смерть серії та номер НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1 а.с.52,58 зворот).
ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_6 . Згідно з копією свідоцтва про народження серії та номер НОМЕР_2 від 12 червня 2020 року, в графі батько зазначено ОСОБА_7 , в графі мати – ОСОБА_1 (том 1 а.с.4).
Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 СК України №00026661010 від 12 червня 2020 року відомості про батька ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , записані відповідно до вимог ч.1 ст.135 СК України (том 1 а.с.5).
У ст.51 Конституції України, ч.ч.2,3 ст.5 СК України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч.9 ст.7 СК України).
Відповідно до ст.121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Так, визначення походження дитини, батьки якої не перебувають у шлюбі між собою, врегульовано ст.125 СК України.
Відповідно до положень ч.2 ст.125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.
Згідно з ст.128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено ст.126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішення суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. 
Частиною 1 статті 135 СК України визначено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.
Статтею 130 СК України передбачено, що у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до ч.1 ст.135 цього Кодексу. Заява про встановлення факту батьківства може бути подана особами, зазначеними у ч.3 ст.128 цього Кодексу. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений, зокрема, матір`ю дитини. 
Рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах реєстрації актів цивільного стану (прізвище, ім`я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено).
Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів.
Частиною 3 статті 12, частинами 1,5,6 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно зі ст.ст.76,77,79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Тобто підставою для визнання батьківства є відомості, що засвідчують саме походження дитини від певної особи.
Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути лише висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи.
Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (KALACHEVA v. RUSSIA, №3451/05, §34, ЄСПЛ, від 07 травня 2009 року).
Приписами п.п.3,4 ч.5 ст.12 ЦПК України встановлений обов`язок суду, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, роз`яснювати у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій та сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц). 
У рішенні, ухваленому 13 липня 2006 року у справі «Яггі проти Швейцарії», Європейський суд з прав людини постановив, що мало місце порушення ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке виявилося у відмові проведення аналізу ДНК останків можливого батька заявника. При цьому, суд зазначив, що людина, котра намагається встановити своє походження, реалізує життєвий інтерес, який захищається Конвенцією. Цей інтерес полягає в отриманні правдивої інформації, котра може допомогти встановити факт, що торкається важливого аспекту її особистої ідентичності. 
Звертаючись до суду із позовом про встановлення факту батьківства позивачем ОСОБА_1 було одночасно заявлено клопотання про призначення у справі судово-генетичної експертизи.
Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 02 лютого 2021 року, яка постановою Миколаївського апеляційного суду від 29 березня 2021 року залишена без змін, у справі була призначена судово-генетична експертиза, на вирішення якої поставлено питання: чи є ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Проведення експертизи доручено Миколаївському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру Міністерства внутрішніх справ України (том 1 а.с.89,153-156).
14 вересня 2021 року з Миколаївського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України до суду першої інстанції надійшов висновок експерта від 10 серпня 2021 року №СЕ-19/115-21/7360-БД, відповідно до якого: відповісти на питання «Чи є ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 » не представляється за можливе у зв`язку з недостатньою кількістю біологічного матеріалу зуба, умовно позначено «1» (об`єкт №3.1) та зуба, умовно позначеного «2» (об`єкт №3.2), які належать померлому ОСОБА_5 (том 1 а.с.162-177).
Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 23 березня 2023 року призначено у справі повтору посмертну судову молекулярно-генетичну експертизу. Проведення експертизи доручено експертам Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України та Миколаївського обласного бюро судово-медичної експертизи Миколаївської обласної ради.
На вирішення експертів Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України поставлено питання:
Чи є ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , біологічним батьком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , чи це виключається?
Для забезпечення проведення такої експертизи вирішено провести ексгумацію трупа ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відібрання необхідних для судової молекулярно-генетичної експертизи зразків біологічного характеру трупу ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , доручено експертам Миколаївського обласного бюро судово-медичної експертизи Миколаївської обласної ради шляхом його ексгумації та переданням таких зразків (фрагментів головок трубчастої кістки, кістки ребра, хребта або інших органів, які найкраще всього збереглись) для проведення вказаної експертизи до Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України (том 1 а.с.217-219). 
Ухвала Заводського районного суду міста Миколаєва від 23 березня 2023 року про призначення у справі повторної посмертної судової молекулярно-генетичної експертизи, в апеляційному порядку не переглядалась.
Відповідно до висновку експерта Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України №СЕ-19/121-24/3833-БД від 30 квітня 2024 року гр. ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , може бути біологічним батьком малолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Ймовірність даної події складає 99.99999998 (том 2 а.с.10-30).
При цьому, посилання відповідача на порушення порядку проведення експертизи та відібрання зразків для проведення судової експертизи не заслуговують на увагу, оскільки не знайшли свого підтвердження. Натомість, вказаний експертний висновок є достатньо обґрунтованим, не суперечить іншим матеріалам справи, а тому не викликає сумнівів у його правильності.
Більш того, з матеріалів справи вбачається, що відповідач не надав суду доказів, які б спростовували зазначений вище висновок експерта.
Також, колегія суддів враховує, шо згідно роз`яснень, які містяться у постанові Верховного Суду від 25 серпня 2020 року у справі №478/690/18 висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства.
З огляду на викладене, оцінюючи досліджені докази в їх сукупності та приймаючи до уваги, що відомості про батька ОСОБА_6 зазначені відповідно до ст.135 СК України за вказівкою матері, колегія суддів вважає доведеним, що померлий  ІНФОРМАЦІЯ_2  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є батьком дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . 
За такого, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 щодо встановлення батьківства. 
Відповідно до ст.134 СК України на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове свідоцтво про народження. 
Ураховуючи вищевказані обставини, районний суд дійшов правильного висновку про задоволення похідної вимоги позивача щодо внесення змін до актового запису про народження дитини. 
Доводи апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні докази спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_5 не впливають на правильність вирішення справи, оскільки предметом спору у даній справі є встановлення факту батьківства, а не факту проживання однією сім`єю позивача та ОСОБА_5 . 
Наведені у апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства.
Колегія суддів також враховує, що фактично аргументи апеляційної скарги відповідача зводяться до незгоди із висновком судового експерта Харківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Міністерства внутрішніх справ України №СЕ-19/121-24/3833-БД від 30 квітня 2024 року, який на час розгляду справи в апеляційній інстанції не спростований та має важливе значення при вирішення справи про встановлення факту батьківства.
При цьому, не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі №522/18010/18 (провадження №61-13667сво21)).
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення зміні або скасуванню не підлягає, оскільки є законним та обґрунтованим.
За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційну скаргу  ОСОБА_3  залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_3  – залишити без задоволення.
Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 20 червня 2024 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                        Т.В. Серебрякова 

Судді:                                                                В.В. Коломієць

       Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення
складено 20 травня 2025 року